Лео Таксил
Свещеният вертеп

Превод от руски: Борис Мисирков, 1967

chitanka.info

Светите развратници

Клерикалите[1] заявяват, че всеки свободомислещ човек бил подлец. Но ние, по-толерантните хора, не си позволяваме да твърдим, че всички свещенослужители са мерзавци. Напротив, ние сме готви дори да признаем, че и между тях се намират твърде почтени хора.

Но… но… и още веднъж но!…

Както сами разбирате, едва ли е възможно да се изброят всички не дотам почтени хора — списъкът ще стане прекалено дълъг. Затова ще направим следния опит: нека самата история ни поведе по стъпките на свещенослужителите, които са се прославили със своите пороци. Опитът ще бъде интересен и поучителен.

Ако кажеш на някой фарисей, че еди-кой си представител на неговата каста е истински развратник, той ще се прекръсти и най-често ще отговори:

— Уви! Но нали и между дванайсетте апостоли[2] се намери един Юда?!

Очевидно това означава:

— Съгласен съм, и между нас се срещат подлеци, но признайте все пак, че това е рядко, много рядко…

Какво пък, нека се обърнем към историята и се опитаме да докажем, че негодниците не са чак толкова голяма рядкост между свещенослужителите, докато честните хора, напротив, блестят сред тях като бисери в купчина тор. Бисерите, естествено, заслужават слава и чест, а на тора мястото му е на бунището!

[1] Клерикализъм — гр., духовенство. Стремеж на духовенството в отделни страни да подчини на себе си обществения, културния и политическия живот. ↑

[2] Апостол — гр., пратеник. Първоначално — странстващ проповедник; по-късно така били наречени 12-те легендарни ученика на Христос. ↑

Родоначалниците на клерикализма

Нека оставим настрана свети Петър[1] и първите му приемници: сведенията за тях са твърде неточни.

Да видим с какво са се занимавали основателите на онази религия, която всъщност се изроди в система за експлоатация, както политическа, така и търгашеска.

Още в древните времена, през понтификата[2] на свети Петър, намираме една секта християни, последователи на пастира-женомразец Герма[3]. Това е сектата на николаитите.

Под предлог, че жената е изчадие на ада, избълвано от недрата на преизподнята за съблазън на мъжете, николаитите смятали за по-нравствено да оказват предпочитание на собствения си пол. Както виждате, простите монаси от нашата епоха са най-обикновени плагиатори.

Обърнете внимание на това, че сектата на николаитите не се е състояла от някакви вулгарни лумпени. Нищо подобно: техният водач Николай бил един от първите седем дякони[4] на Ерусалим.

По времето на Аницет[5], дванадесетия папа, възникнала сектата на гностиците[6]. Те изпаднали в другата крайност, като заявили, че жената е предопределена да бъде обща собственост.

По-късно, по времето на четиринадесетия папа Елевтерий[7], се появили валентинианците[8]. Те не влизали в пререкания нито с едната, нито с другата секта; като съчетавали мъдро и двете гледища, те твърдели, че са позволени всички видове разврат.

По заповед на седемнадесетия папа Каликст I[9] към един публичен дом била построена черква, посветена на пресветата дева! Молитвата очиства всичко!

Урбан I[10] духовниците трябва особено да почитат: именно по негово време църквата започнала да дава доходи на клира[11]. Щом някой приемел християнството, веднага го убеждавали, че земните блага са пречка за райското блаженство. И уплашеният наивник се отказвал от парите си и от всичко, което притежавал.

Духовенството от онова време не може да бъде упрекнато в непохватност при обирането на глупците. По времето на осемнадесетия папа римокатолическата църква започнала усърдно да трупа богатства.

Ще се възползвам от случая да разкажа един малък анекдот от III век.

Григорий Чудотворец[12], Александрийският епископ[13], наистина трябва да е бил свят мъж, щом е бил обявен за светец. Но този достоен прелат не изпитвал отвращение и към земните наслади. Щом паднела нощта, той, както мнозина сегашни свещенослужители, хвърлял расото и уреждал весели гуляи в тайни вертепи на своята епархия. Впрочем „уреждал“ е неточно казано: в действителност епископ Григорий спадал към онази категория хора, които народът нарича циции. Това весело попче гуляело за четирима в компания на благосклонни дами и ловко изчезвало точно в момента, когато трябвало да си развърже кесията. За нещастие, една от жертвите познала епископа през време на литургия и нагло, пред всички, поискала да й плати за приятната нощ, която прекарал с нея. Излишно е да ви описвам физиономията на прелата! Тоя път епископ Григорий бил принуден да бръкне в джоба си. Всичко това обаче не попречило Григорий Александрийски да бъде обявен за светец.

Новациан I[14] бил избран за епископ на Рим на една оргия. За да си осигури мнозинство на гласовете, съобразителният бъдещ епископ предварително напил своите избиратели.

Първият от отшелниците в Тиваида[15], на име Павел, бил заловен, когато прелюбодействал със собствената си сестра.

По време на свети Корнелий, двадесет и втория папа, група свещеници били осъдени за изнасилване на монахините от един манастир.

Марцелин[16], тридесетият папа, не бил замесен от онова тесто, от което излизат мъченици. Когато езическите императори[17] го поставили пред избора — да принесе жертва на Юпитер или да изтърпи изтезания, той най-спокойно се отрекъл от религията, на която бил първосвещеник, и кадил благовония на всички богове, които му посочили. Естествено това отстъпничество не е бог знае какво голямо престъпление в сравнение с деянията на Борджия[18] и целия синклит[19], но явно си заслужава да бъде отбелязано, защото папа Марцелин бил зачислен към светците!

Вече сме на прага на IV век. Тук човек може да се посмее до насита.

В зората на този век в Цирта, столицата на Нумидия[20], бил свикан събор за избиране на епископ на африканските провинции. Епископският жезъл се паднал тъкмо на оня член на събора, който се ползвал с най-лоша репутация[21].

Някой си Бонифаций, също обявен за светец, прекарвал свободното си време с една куртизанка на име Аглая; за това красноречиво разказват благочестивите летописци.

По времето на тридесет и четвъртия папа, Силвестър[22], свещенослужителите го ударили на такъв разврат, че трябвало да се свика Неокесарийският събор[23], за да бъдат стреснати разпасалите се църковници и техните дами. Един епископ от онова време дори се хвалел публично, че в неговата епархия единадесет хиляди свещеници всяка година му плащат по една жълтица за разрешение да съжителстват със своите любовници.

Валерианците (още една религиозна секта от онази епоха) разрешавали на своите свещеници да спят с жени и девойки: то се знае, такива почтени хора са гарантирани срещу всякакви изкушения. Всичко това е записано в аналите на Никейския събор[24].

Големият праведник Атанасий[25], александрийски епископ, извършил през време на своето управление доста убийства. Осемдесет и седемте прелати[26], събрани на Антиохийския събор, постановили: опетнилият своя сан Атанасий да бъде отлъчен от църквата, която е осквернил. Но светият мъж не се смутил и на свой ред анатемосал[27] всички епископи, които били против него. Провъзгласеният за светец Либерий[28], тридесет и седмият папа, на два пъти отлъчвал Атанасий от черквата. Но това съвсем не попречило същият този Атанасий да бъде обявен за светец. Ако можете, обяснете си тази работа, аз не мога.

Нека минем направо към тридесет и деветия папа — Дамасий[29]. Когато този праведник бил ръкоположен, дори вярващите отказали да го признаят: толкова „светла личност“ бил той. Тогава Дамасий нахлул заедно със своите привърженици в една римска черква и избил всички жени, деца и старци, които се намирали там.

Вярващите си взели поука и се покорили.

Един летописец от онова време размишлява:

Когато виждам блясъка на Рим, разбирам хората, които се стремят да получат епископски сан в този град. Защото той им осигурява почести, скъпоценни дарове, благосклонността на жените, великолепно облекло и трапеза, която надминава по изисканост царската.

Като всички грешници, Дамасий бил чувствен човек, така да се каже, роб на страстите си. Този свят отец бил изобличен в прелюбодеяние. Но, дявол да го вземе, той здраво се държал на мястото си!

Нека не забравяме, че в ония времена папата още не бил пълновластен господар на Рим: той трябвало да се подчинява на приемниците на Константин[30]. По общо развитие и нравственост тогавашното духовенство не се различавало от днешното. Но в ония времена първосвещениците трябвало да се съобразяват със законите на римските императори. Така например император Грациан[31], който знаел колко струват благочестието и безкористността на християнските свещеници, издал в 370 г. указ, забраняващ на свещенослужителите да влизат в домовете на вдовици и самотни девойки. Същият указ им забранявал под страх от конфискация да приемат под формата на дарение или наследство имота на членовете на своето паство. Този указ се четял всяка неделя в черквите на Рим.

Никак не е бил глупав тоя император Грациан!

Чуйте воплите на Йероним[32] по този повод:

Какъв позор! — възкликва той. — Комедиантите, фокусниците и каруцарите имат правото да наследяват безпрепятствено, а свещениците и монасите са лишени от това право.

Как ви се струва? Стрелата май е улучила право в целта! Искате ли да изпищи някой свещенослужител, ударете го по джоба — това е най-чувствителното му място.

Но ако смятате, че указите на император Грациан са прекратили дейността на духовенството, лъжете се! Тия хора винаги са знаели как да извъртят закона в своя полза.

С хитрост и измама клерикалите под формата на благотворителност строели параклиси, купували земя и трупали съкровища.

След Валент[33], Грациан и Валентиан[34] императорите се вслушали в молбите на клерикалите и указите загубили силата си.

Дамасий бил заместен на светия престол от Сириций[35]. Този папа явно нещо не се харесвал на достопочтения Йероним; старохристиянският писател, който защищава Дамасий от римските императори, не пропуска случай да жегне новия папа.

Известно е, че духовниците не жалят сили да превъзнасят този почтен старец. А същият този старец в произведенията си се изказва твърде недвусмислено по повод на безбрачието. И неговите изказвания напълно съвпадат с това, което е писал вашият покорен слуга и за което разяреното духовенство го заплашваше със съд.

В моята статия под заглавие „Скопете ги най-сетне!“, излязла в сборника „Долу расоносците!“, е развита същата тема. Така че аз само съм повторил мисълта на известния християнски летописец, благочестивия Йероним.

В едно от съчиненията си този църковен отец дава за пример на християнските свещеници жреците на древния Египет. „Служителите на древната религия — казва той — не са имали никакви сношения с жени от момента, в който се посвещавали на бога; за да надвият въжделението в себе си, те се въздържали от месо и вино, а жреците на Кибела[36] били до един евнуси.“ И по-нататък: „Свещениците и монасите, дали обет за целомъдрие, трябва да вървят по стъпките на езическите жреци, когато им се стори, че техният дух е безсилен да се бори с желанията на плътта.“

Точно така пише достопочтеният Йероним. Защо тогава изпадате в такава ярост, господа свещеници, когато ви предлагат кастрация? Смъкнете по-напред ореола от главата на вашия свети Йероним и го изпратете в пъкъла. Честна дума, убеден съм, че клерикалите биха постъпили мъдро, ако разжалват свети Йероним; към края на живота си той е писал такива памфлети срещу поповете от своето време, че ако те излезеха изпод перото на вашия покорен слуга, имаше да го влачат по съдилищата.

Папата, който произвел Йероним в чин светия с три нашивки, без съмнение се е разходил с гумата по памфлетите на този праведник, за да увековечи само това, което старецът е писал против император Грациан.

За да позабавляваме читателя, нека цитираме някои пасажи от писанията на Йероним.

Веднъж този старец изпратил послание на една девойка. Той я съветвал да запази девствеността си и й давал мъдри наставления в това отношение.

Да чуем Йероним: „Дъще, ако искаш да опазиш цветеца на своята девственост, бягай като от чума от тия лицемери, които се домогват до духовен сан, за да получат свободен достъп до жените.“

Добре е познавал клиентелата си този праведник!

Продължаваме: „Тези гнъсни свещеници носят блестящи пръстени по ръцете си…“

Господа епископи, по ваша повеля вярващите падат ничком пред иконите на свети Йероним. Скрийте ръцете си, на които блестят разкошни пръстени!

„Главното им занимание е да научат имената и къщите на красивите жени и да разузнават техните склонности…“

Охо-о, отци йезуити, сигурен съм, че това се отнася за вас!

„За да не се оставиш да те измамят — пише по-нататък Йероним, — ще ти разкрия лика на тия свещеници, много ловки в своя занаят. Такъв човек става веднага сред изгрев-слънце; редът на посещенията му е предварително обмислен и той избира най-късите пътища; той е натрапчив и се промъква право в женските стаи; ако му хареса някоя възглавница, разкошна покривка или нещо от мебелите, той внимателно ще оцени всичко и ще започне да въздиша лицемерно за своята бедност. Ще хленчи и скимти, докато отскубне нещо. Алчността е основната черта на характера му.“

Ако ви се случи да присъствате при посещението на някой капуцин[37] в по-заможна къща, ще се убедите, че нравите на духовенството никак не са се променили.

Що се отнася до епископите, свети Йероним не се церемони много и с тях: „… Епископите протягат ръка уж за благословия, а срещу това получават пари; те стават роби на ония, които им плащат, оказват им най-долни, най-мръсни услуги, за да могат после да завладеят наследството им.“

А искате ли да знаете какво казва свети Йероним за самия папа? Той направо нарича негово светейшество Сириций „стар развратник с багреница“.

Ето писмото на този праведник до Марцел:

Разгърнете Апокалипсиса[38] и ще видите, че апостолът е предсказал царуването на тази блудница с пурпурни одежди, която носи върху челото си печата на светотатството. Вижте края на този великолепен град[39], в него наистина обитаваше светата църква, в която се пазеха лаврите на апостолите и мъчениците и се изповядваше учението на Исус Христос и апостолите, но високомерието и горделивостта на неговия глава отвърнаха вярващите от истинското благочестие.

Когато пристигнах в тоя римски Вавилон[40], един от придворните на старата блудница с багреница ме принуждаваше да приема нейните догми, които са пълна заблуда. И тогава аз написах моя труд и го посветих на самия папа. Аз напуснах този прокълнат град и се върнах в Ерусалим, напуснах тия гнъсни места, които гъмжат от глиганите на Ромул[41], избягах от тия безчестни хора; предпочитам пред тях Мариината обител[42], пещерата на младенеца Исус…

Стара блудница! Римски Вавилон! Ако аз накича с подобни епитети папа Лъв XIII[43], няма да ме провъзгласят за светец!

Естествено, аз цитирам свети Йероним не от завист. Искам само да подчертая: духовниците не само не струват пукната пара, но на всичко отгоре са и крайно нелогични. Може би затова изпитвам известно удовлетворение, когато чета историята за канонизирането на свети Августин[44].

Този църковен отец е напълно достоен за своето войнство в раса̀.

На младини, както признават самите католици, блаженият Августин не обичал нищо друго освен хазартните игри и зрелищата; той крадял от баща си всичко, което му попаднело, и в края на краищата майка му се видяла принудена да го изгони от къщи. По-късно, когато бил избран за епископ, Августин се превърнал в най-ревностен фанатик. Клерикалите изпитват към него изключително дълбока почит. Те гледат през пръсти на всичките му лудории и блудства и упорито искат да виждат в него само пламенния прелат, който подкрепи с авторитета си формулата на сляпата вяра: „Вярвам, защото е абсурдно[45].“

След като хвърлихме вече бегъл поглед върху историята на папството през IV век (от Марцелин I до Сириций), вероятно не ще е излишно да кажем няколко думи и за император Константин — защитника и истинския спасител на християнската религия, когото първосвещениците обявиха от благодарност за светец. И наистина, ако не е бил Константин, християнството е щяло да загине по времето на Диоклециан.

Константин навреме разбрал, че подложената на гонения секта може да му помогне да победи своя противник Максенций[46] и затова преминал на страната на християнския бог и се покръстил. По този начин той измъкнал свещенослужителите от гроба, в който ги хвърлил Диоклециан. (Впрочем на майката на този свиреп и коварен император дължим изобретяването на култа към реликвите: след завръщането си от Палестина света Елена донесла оттам голям брой скъпоценни „светини“, които започнали да се умножават с невероятна бързина, както се умножават топчетата под магическата пръчка на фокусника).

Клерикалите много се гордеят с император Константин, но всъщност съвсем напразно.

Нека изброим накратко някои подвизи на този император. Той заклал собствения си син Крисп, удушил в банята жена си Фауста, наредил да убият дванадесетгодишния му племенник Лициниан, който по-късно можел да му поиска сметка как императорът се е отървал от неговия баща — съпруг на родната сестра на Константин. Ето каква милосърдна любов проявявал този велик светец към своето семейство по същото време, когато възглавявал прословутия Никейски събор, призван да създаде символа на християнската вяра[47]!

От гледна точка на обикновената хуманност този император е бил чудовище. Прусаците, известни с престъпленията си от 1870 г.[48], явно му отстъпват по жестокост. По време на войната с франките (прадеди на французите) Константни избивал пленниците нечувано жестоко: оставял ги да бъдат разкъсани от дивите хищници, които армията му водела със себе си. Към края на живота си, вече грохнал, той се опитвал да подкрепи силите си, като се къпел в топлата кръв на убити за целта пеленачета.

Ето какъв е този светец, гордостта и славата на клерикалите!

През IV век четирима императори се опитвали да спрат по някакъв начин засилването на християнската църква. Това били: Юлиан философ[49], Валент, Грациан и Валентиниан. Валент бил изгорен в шатрата си; Грациан — убит; Валентиниан — удушен от подкупени слуги. Що се отнася до Юлиан, много либерален владетел, който по-енергично от другите се опитвал да пресече домогванията на духовенството, той бил погубен от отровна стрела. Църковната летопис твърди, че стрелата пуснал от небето лично Христос.

Кой ще посмее да заяви, че в оная епоха вече не са съществували йезуити?

[1] Свети Петър — според евангелието, един от 12-те апостоли, най-преданият ученик на Христос. Църквата го смята за пръв епископ на Рим. ↑

[2] Понтификат — власт (или периодът на управление) на римския папа, една от титлите на когото е „понтифик“, т.е. първосвещеник. ↑

[3] Герма — християнски писател от средата на II в. от н.е., автор на съчинението „Пастирът“, което спада към писанията на Новия завет. Приканвал към отказване от богатството и аскетизъм, осъждал стремежа на хората към земните радости. Таксил допуска грешка, като смята николаитите за последователи на Герма: тази секта е съществувала в Близкия Изток още през I в. от н.е. ↑

[4] Дякон — отначало лице, което се е занимавало с домакинските работи на християнската община; по-късно — помощник на свещеника, най-низшият сан между свещенослужителите. ↑

[5] Аницет — папа (155–166 г.). ↑

[6] Гностици — представители на гностицизма (гр. „гносис“ — познание), религиозно-философско учение от I–III в., което съчетавало християнските догми с представите на идеалистическата гръко-римска и мистичната Източна философия. Смятали, че цялото зло на света е породено от противоречието между духа и материята; признавали съществуването на едно съвършено божество, на греховния материален свят и на голям брой междинни степени между тях, които трябва да бъдат опознати; отричали Стария завет и въплъщаването на Христос в човешкия образ и фактически подкопавали мита за Христос като богочовек. ↑

[7] Елевтерий — папа (175–189 г.). ↑

[8] Валентинианци — представители на сектата на гностиците (по името на родоначалника на школата — Валентин, египетски проповедник от II в.). ↑

[9] Каликст I — папа (217–222 г.). ↑

[10] Урбан I — папа (222–230 г.). ↑

[11] Клир — общо наименование на всички служители на църквата, на духовенството. В по-тесен смисъл — персоналът на църквите, т.е. свещенослужителите, за разлика от паството — енориашите. ↑

[12] Григорий Чудотворец — епископ Неокесарийски (в Мала Азия) (умрял в 270 г.). ↑

[13] Епископ — гр., надзирател. Първоначално — лицето, което отговаряло за имуществото на християнската община; по-късно — един от висшите църковни санове. ↑

[14] Новациан I — папа (251–258 г.). Бил избран от група епископи, докато на изборите в Рим през 251 г. за римски епископ официално бил провъзгласен Корнелий (251–253 г.). ↑

[15] Тиваида — древна област в Горен Египет (със столица Тива); в пустинната й част се заселвали християнски отшелници и аскети. ↑

[16] Марцелин — папа (296–304 г.). ↑

[17] Езическите императори — от 293 до 305 година Римската империя се намирала под управлението на четирима императори едновременно: Диоклетиан (284–305 г.) Максимилиан (286–305 г.), Галерий (293–311 г.) и Констанций I (293–306 г.). По тяхно време се засилили гоненията срещу християните. ↑

[18] Борджия — аристократично италианско семейство (от испанско потекло), което играело активна роля в политическия живот на страната през XV–XVI в. Неговите членове се прославили с това, че в борбата за осъществяване на своите цели не се гнусели от никакви средства, че използвали шантажа, подкупа, предателството и коварното убийство. Тяхното име е станало символ на вероломство, авантюризъм и развратност. ↑

[19] Синклит — събрание на висшите сановници. ↑

[20] Нумидия — римска провинция в Северна Африка (на територията на днешния Алжир). В 305 г. в столицата й Цирта се състоял църковен събор. ↑

[21] Избран бил Силван, който имал реномето на рушветчия и предател (той дал „свещените книги“ на властите, за да ги изгорят в съответствие с императорския указ от 303 г.). ↑

[22] Силвестър — папа (314–335 г.). ↑

[23] Неокесарийският събор — зонален събор, свикан през 341 г., който утвърдил 15 правила, засягащи въпросите на църковното управление и нравствеността на духовенството. ↑

[24] Никейският събор — I вселенски събор (325 г.), в Никея (в Мала Азия). Бил възглавен от император Константин I. Съборът осъдил ереста на арианците, които отхвърляли редица църковни догми, и приел символа на вярата. Този събор ознаменувал завършека на ранния период от развитието на християнството. ↑

[25] Атанасий Александрийски — автор на религиозни трудове и полемични съчинения против еретиците (295–373 г.), епископ на Александрия (от 328 г.). Бил прочут с нетърпимостта и жестокостта си. Опирайки се на авторитета на зоналните събори, императорите пет пъти го принуждавали да напуска своята епископия и да се укрива. ↑

[26] Прелат — високопоставено духовно лице. ↑

[27] Анатема — проклятие от името на бога и отлъчване от църквата. Била смятана за най-тежкото църковно наказание. ↑

[28] Либерий — папа (352–366 г.). ↑

[29] Дамасий — папа (366–384 г.). ↑

[30] Константин I Велики — римски император (306–337 г.), през чието царуване бил издаден Миланският едикт (313 г.), който разрешавал свободното изповядване на християнството. По времето на неговите приемници се засилила активната намеса на императорската власт в работите на църквата. ↑

[31] Грациан — римски император (367–383 г.). ↑

[32] Йероним — отец на църквата (348–420 г.), автор на многобройни преводи от гръцки на латински език и на исторически съчинения. Превел Библията, съставил каталог на 135 християнски писатели, написал изследване върху римската литература. Според преданието известно време живял като отшелник в пустинята, а последните 40 години от своя живот прекарал в килията си сам. ↑

[33] Валент — римски император (364–378 г.). ↑

[34] Валентиан II — римски император (375–392 г.). ↑

[35] Сириций — папа (384–399 г.). ↑

[36] Кибела — великата майка, майката на боговете и на всичко живо земята, която възражда природата и дарява плодородието. Култът към нея възникнал в Мала Азия. ↑

[37] Капуцини — монаси от просяшки орден, който възникнал в началото на XVI в. и се борел срещу идеите на Реформацията. Те представлявали клон от ордена на францисканците. Името им произлиза от техните островърхи шапки (на итал.). ↑

[38] Апокалипсис — гр., откровение. Част от Новия завет, в която се съдържат мистични пророчества за края на света и страшния съд. Приписва се на апостол Йоан. ↑

[39] Великолепният град — Рим. ↑

[40] Вавилон — столицата на Вавилонското царство. В представата на християните е олицетворение на развратността и порока. В Апокалипсиса Рим се оприличава на развратното чудовище Вавилон. ↑

[41] Ромул — легендарният основател на Рим. ↑

[42] Според евангелието, след като пристигнали във Витлеем, Йосиф и Мария не могли да намерят подслон и се приютили извън града, в една пещера, която се използвала като обор. Твърди се, че в нея се бил родил Исус. ↑

[43] Лъв XIII — папа (1878–1903 г.). ↑

[44] Свети Августин (според православната терминология — блаженият Августин) — най-видният измежду „отците на църквата“ (354–430), от 395 г. — епископ в Северна Африка, автор на многобройни съчинения („За божия, град“, „Изповед“), писма и проповеди. През средните векове бил смятан за висш авторитет. Разработил системата на християнската догматика, доктрината за подчиняването на всички представители на светската власт пред църквата, идеята за божественото предопределение в световната история. ↑

[45] „Вярвам, защото е абсурдно“ — крилата фраза на известния християнски богослов Тертулиан (около 160 — около 220 г.), който доказвал, че човешкият разум не е способен да проумее религиозните истини. ↑

[46] Максенций — римски император (307–312 г.). ↑

[47] Символ на християнската вяра — кратко изложение на основните догми на религията: признаване на „тройствения бог“ (бога-отец, който е създал света; бога-син, който слязъл на земята, бил роден от дева Мария, разпнат и възкресен; бога-свети дух, който изхожда от бога-отец и бога-син), на вечния задгробен живот. Бил приет в 325 г. на Никейския събор и допълнен в 381 г. на II вселенски (Константинополски) събор. ↑

[48] През време на Френско-пруската война от 1870–1871 г. прусаците се отнасяли жестоко с местното население в окупираната част на Франция. ↑

[49] Юлиан Философ — Юлиан Отстъпника, римски император (361–363 г.), който се опитал да възроди древната религия. ↑

Светият престол и жените

Стигаме до V век.

Анастасий I[1] заместил Сириций. По негово време църквата била завладяна от жените. Светите старци вършели просто невероятни неща, използвайки слабохарактерността на Анастасий.

По онова време християните били разделени на два враждебни лагера, начело на които стояли две куртизанки — госпожа Марцела и госпожа Мелания. Някой си Руфин, свещеник от Аквилея[2] и възлюбен на госпожа Мелания, бил жестоко намразен от госпожа Марцела. Руфин бил виден учен и трудовете му високо се ценели от богословите от онова време. Естествено, уязвеното самолюбие терзаело госпожа Марцела и тя навярно неведнъж си е казвала: „Защо трябва да отстъпя Руфин на своята съперница?“

Измъчваната от завист красавица направила на учения предложение, което било колкото нерелигиозно, толкова и неприлично. Тя заложила на карта всичко, не се спряла пред нищо, но… останала на сухо. Изглежда, тоя Руфин е бил силно привързан към госпожа Мелания. Известно е колко отмъстителна може да бъде една отритната куртизанка. Отритната, Марцела се втурнала при светия отец и разобличила възлюбения на Мелания.

Светата блудница — света, защото по-късно тази куртизанка била провъзгласена за светица — заявила, че Руфин е еретик, тъй като превел едно съчинение на Ориген[3], което само по себе си било вече ерес.

Папата, ако вярваме на летописците, не бил способен да откаже нещо на госпожа Марцела. След като я изслушал, той енергично замахнал с великолепния си тенекиен жезъл, прицелил се добросъвестно и — прас! — стоварил го върху нещастния Руфин. Впрочем, отлъчен от църквата, Руфин продължавал да си живее великолепно.

Цялото произшествие показва само, че и през първите векове клерикалите не са се отличавали с висока нравственост.

По времето на Инокентий I[4] духовенството много забогатяло, като обирало жените, съблазнявани от галантните свещеничета.

Така например една матрона на име Вестина, възлюблена на много свещеници, изразходвала за църквата цялото си имущество. За да угоди на папата, Вестина построила в Рим разкошна базилика[5] (сега черквата на Гервасий и Протасий[6]), богато украсена със златни и сребърни утвари. Така например дарохранителницата на главния олтар, цяла обсипана със скъпоценни камъни, била изработена от масивно злато; над купела за кръщаване се издигал огромен сребърен елен, от който струяла вода; ковчежето, в което се държи маслото, предназначено за изгонване на зли духове, било изсечено от монолитен ахат. Освен това в храма имало тридесет и шест медни свещника, всеки от които тежал сто и шестдесет килограма.

Доходите, които носели имотите на тази черква, достигнали баснословни цифри.

А самата Вестина умряла в мизерия: цялото й имущество било погълнато от църквата.

[1] Анастасий I — папа (399–401 г.). ↑

[2] Аквилея — древноримски град близо до северното крайбрежие на Адриатическо море. ↑

[3] Ориген — отец на църквата (185–254 г.), най-плодовитият от всички християнски писатели през III в., автор на многобройни коментари към Стария и Новия завет и на полемични съчинения. Стремял се да сближи християнството с гръцката философия. Бил обвиняван в ерес и подлаган на гонения. ↑

[4] Инокентий I — папа (401–417 г.). ↑

[5] Базилика — християнска черковна сграда с удължена правоъгълна форма, разделена отвътре с редици от колони на няколко части (кораби). ↑

[6] Гервасий и Протасий — християнски мъченици, братя-близнаци, екзекутирани по времето на римския император Нерон (54–68 г.). ↑

Сикст III

Четиридесет и шестият папа, който заемал престола от 432 до 440 г., бил мъж на място. Светият отец смятал, че манастирите и харемите са едно и също нещо: и в едните, и в другите трябва да се разпорежда само един мъж!

Представете си неговото положение.

Всяка млада девойка, пристъпвайки прага на светата обител като Христова избраница, става негова съпруга.

Какво пък, щом Исус Христос не може да слезе на земята, нека се сърди на себе си! Кой друг ще бъде заместник на господа, питам ви аз?

Естествено, папата.

Така поне твърдели епископите.

И наистина, преподобният Сикст III, получил свещените пълномощия лично от Исус Христос, никак не се стеснявал да изпълнява всички функции на примерен съпруг спрямо своите правоверни.

Веднъж не му провървяло: една монахиня, на име Хризоногия, му оказала съпротива… Разбира се, той бил принуден да прибегне към насилие. В края на краищата папа ли е той или лукова глава?!

Но това не е нищо. Първосвещеникът Сикст III бил уличен и в кръвосмешение.

Неговата бурна дейност предизвикала възмущение сред вярващите. Бил свикан специален събор, който да съди негово светейшество. Но може ли един събор да дели мегдан с папата? Сикст III бил в най-добри отношения със своето духовенство. Подчинените му развратничели не по-малко от него; освен това настоятелите на манастирите му помогнали да повлияе на събора със солиден подкуп; в резултат Сикст III бил признат за невинен!

Три месеца след събора свещеникът Вас, водачът на обвинителите на светия отец, бил отровен. Папата погребал своя враг много тържествено и заявил, че той починал от обикновено белодробно възпаление.

Тайната на смъртта на Вас била разобличена едва от приемника на Сикст III.

Лъв I[1]

Този свети отец се прославил с това, че издал една крайно безнравствена була[2]: християнският първосвещеник узаконил правото на бащите да продават дъщерите си за наложници на когото си искат.

По негово време Целидоний, епископът на Виен[3], бил обвинен в насилия и убийства и по-специално в убийството на съпруга на своята любовница. Обвинението се потвърдило и специален съд от провансалски[4] епископи под председателството на свети Иларий Арлски постановил Целидоний да бъде свален от епископския престол.

Ще отбележим, че църковният съд не осъдил Целидоний, а само го свалил. Целидоний, когото в наши дни съдът би изпратил на каторга, никак не бил доволен, напротив, той се заинатил и отказал да напусне епископския престол. И дори се осмелил да обжалва решението на съда пред папата, защото знаел, че моралът на светия отец е твърде разтеглив.

И наистина, Лъв I отменил решението на съда. Няколко насилия, няколко убийства — голяма работа! — решил папата.

А когато епископ Иларий Арлски имал дързостта да протестира, че не подобава да се оставя на епископския престол човек, осъден за углавно престъпление, папата отлъчил Иларий от църквата. Да си знае мястото и друг път да не се бърка в работата на папата!

След още няколко години общият епископски събор в Ефес[5] отлъчил и самия лапа Лъв.

Но всички тези събития не попречили на благочестивите католици да почитат еднакво и Лъв, и Иларий. В църковния календар свети Иларий Арлски се пада на 5 май, а свети Лъв — на II.

Такава е логиката на клерикалите! Нищо чудно, че при подобна логика всичко е позволено.

Ще припомним: през понтификата на Лъв възникнало християнското братство на адамитите. В тази секта влизали представители и на двата пола. Религиозните церемонии (литургии, молитви, молебени) те извършвали съвсем голи, а когато пристъпвали към светото причастие, телата им се вплитали в неприлични прегръдки.

Не си струва да се спирам по-подробно на всички мистификаторски фокуси. На човек може да му прилошее!

Освен Иларий Арлски още един от подчинените на Лъв I имал нещастието да влезе в спор с него. Само че той не се отървал с просто разжалване. Става дума за Присцилиан стар свещеник, който разбирал религията различно от папата.

Негово светейшество заповядал да задържат Присцилиан, и да го подложат на позорно изтезание. Присцилиан бил хвърлен в тъмница и окован във вериги, след което монасите го атакували с въпроси: съгласен ли е да се отрече от заблудите си? Признава ли папата за заместник божи на земята?

Тъй като нещастникът отказвал да отговаря, палачите стегнали ръцете и краката му в менгеме, а когато кожата се разкъсала и костите му започнали да изскачат от ставите, те го завлекли до огъня.

— Отречи се от грешките си, Присцилиане, и въздай слава на Лъв, бащата на вярващите!

В страшни мъчения Присцилиан отправял молитви към небето и отказвал да славослови папата.

Тогава започнали да го изтезават с огън. Изгорили касата и кожата на главата на нещастника, жигосвали го с нажежено желязо, капели върху зейналите рани кипящо масло, а на края палачът излял в гърлото му вряща течност; след два часа нечовешки страдания той издъхнал.

Като еретик Присцилиан не бил канонизиран. На Иларий Арлски му провървяло повече, отколкото на тоя съсипан старец. Той успял да се укрие след отлъчването — иначе щяхме да бъдем свидетели как един светец става мъченик с помощта на друг светец.

Лъв I прославил името си и с това, че сам бил отблъснал легионите на Атила[6], завоевателя, който нахлул в Европа начело на дивите и свирепи хуни.

Ето какво разказва преданието:

Когато Атила се насочил с пълчищата си към Рим, като опожарявал всичко по своя път, наплашените жители забравили старите разпри, сплотили се и излезли да срещнат варварите.

Съвсем естествено, папата заедно със своите колеги възглавявал това кръстно шествие. Тълпата, която с пълен глас пеела химни, наближила стана на хунския предводител. Потресен от странното посрещане, Атила попитал какво означава това. Папа Лъв му дръпнал една вдъхновена реч, която за повече убедителност била подкрепена със солидна сума. Атила справедливо оценил откупа, взел даровете и се пръждосал.

Не след дълго щастливата развръзка била приписана на някакво чудо. Намерили се дори хора, които твърдели, че през време на речта на Лъв I с очите си видели на небето един белобрад старец с гигантски меч, който заповядал на завоевателя да отстъпи.

Чудото на Лъв I свършило работа само веднъж.

Когато след известно време в страната нахлули вандалите[7] начело с Гайзерих, който по нищо не отстъпвал на Атила, римските християни се опитали да повторят изпитания вече трик. Папата организирал кръстно шествие със знамена, хоругви и песнопение. Но както изглежда, Атила толкова бил опразнил градската хазна, че римляните нямали какво да предложат на Гайзерих. Кралят на вандалите не се вслушал във воплите и стоновете на светия владика и обещаното от Лъв чудо завършило твърде плачевно.

Гайзерих опустошил Рим. Грабежите в свещения град продължили четиринадесет дни: вандалите вилнеели, а белобрадият старец, който витаел във въздуха по времето на Атила, дори не помислил да се яви. Вандалите напуснали града едва след като в къщите не оставала нито една носна кърпа и нито една хубавица.

* * *

Прелиствайки страниците на историята, нека споменем още няколко църковни дейци. О боже почившият в 498 г. свети владика Анастасий II[8] бил наричан от църковните сановници деспот. Те го и отровили. Това само потвърждава истината, че клерикалите са по-страшни и от вълци, защото вълците, колкото и да са свирепи, не изтребват себеподобните си.

Приемникът на Анастасий II, папа Симах[9], бил изобличен в прелюбодеяние.

Свети Сабас, епископ Ерусалимски, бил главатар на банда.

[1] Лъв I — папа (440–461 г.). ↑

[2] Була — лат. топче. Грамота на папата, съдържаща негова прокламация, постановление или нареждане (на латински език). Подпечатва се с оловен или златен печат, който виси на шнур. ↑

[3] Виен — град на река Рона (във Франция), южно от Лион. ↑

[4] Прованс — древна област в Югоизточна Франция (със столица Екс.). Първоначално влизала в състава на Долнобургундското кралство, по-късно станала графство. ↑

[5] Ефес — град във Византия, на западния бряг на Егейско море. ↑

[6] Атила — вожд на хунски племенен съюз (433–454 г.), най-могъщият владетел на своето време. В 452 г. хуните прехвърлили Алпите и наближили Рим, но пратениците на императора ги убедили да се оттеглят, като обещали да им плащат ежегоден данък. ↑

[7] Вандали — източногерманско племе, населявало средното поречие на Одер. В 406 г. те проникнали в Испания, а в 429 г. нахлули в Северна Африка, където създали свое кралство. В 455 г. вандалите превзели с щурм Рим и го ограбили. ↑

[8] Анастасий II — папа (496–498 г.). ↑

[9] Симах — папа (498–514 г.). ↑

Междуособици сред папите

Стигаме до момента, когато папството утвърждава господството си над християнската църква[1].

Как кипят страстите на съперниците! Какви стонове и вопли! Още докато е жив папата, епископите вече кроят интриги и търсят евентуални приемници.

Шестдесетият папа, Силверий[2], свален от епископ Вигилий[3], бил заточен на пустинния остров Палмария[4], където издържал девет дена без храна. В края на краищата монасите, които го надзиравали, не изчакали да умре и го удушили.

Вигилий, шестдесет и първият папа, бил известен като содомит[5]. Освен всичко останало, той убил е жезъла си едно нещастно момченце, което посмяло да му окаже съпротива. Това убийство довело до бунт. Въстаналият народ измъкнал папата от неговия дворец и го влачил, вързан с въже по улиците на Рим, като го подложил на публично бичуване.

Животът на Вигилий е низ от най-тежки престъпления; по времето на този алчен мошеник, развратник и убиец, духовенството се отдало на безкрайни оргии, манастирите се превърнали в публични домове.

Вигилий бил отровен от приемника си — епископ Пелагий[6]. По времето на Пелагий един източен епископ бил уличен в кръвосмешение.

При Йоан III[7], шестдесет и третия папа, двама френски прелати били осъдени за насилия и убийства. Разгневен от това, че присъдата била произнесена от светски съд — самият факт представлявал посегателство срещу властта на църквата, — Йоан заповядал да се възстанови званието на осъдените. По настояване на папата прелатите получили като награда за изключително тежките си престъпления две епархии.

По времето на Пелагий II[8] Григорий, епископ Антиохийски, бил обвинен в кръвосмешение с родната си сестра. Папата повикал Григорий в Рим, като забранил делото му да се гледа от светски съд. Вместо да изслуша показанията на свидетелите, негово светейшество поискал от Григорий да се закълне, че не е извършил престъплението. Естествено, прелатът се заклел пред светото евангелие, всемогъщия бог и светите апостоли, че е невинен като младенец.

Тогава наместникът на Христос на земята произнесъл следното решение:

Избраният от нас божи служител е един от ръководителите на нашето паство и дори само поради духовното си звание не е способен да даде лъжлива клетва. Той се закле, че е невинен. Следователно обвинителите са го наклеветили. Нека те отговарят за деянието си. Ние трябва да ги накажем!

И наистина, свидетелите по този процес, на които не позволили дори да си отворят устата, били осъдени на изгнание, след като предварително ги били с камшици и влачили по улиците.

Пелагий II обнародвал прословутата була, в която съветвал епископите да не убиват децата на своите любовници, а да ги дават в манастир, за да станат по-късно свещеници.

Той умрял от венерическа болест, която хванал в един от римските публични домове.

[1] През V–VI в. извънредно нараснала мощта на римското епископство, което претендирало за старшинство над останалите. От V в. насам титлата „папа“ се дава изключително на римския епископ. ↑

[2] Силверий — папа (536–537 г.). ↑

[3] Вигилий — папа (537–555 г.). ↑

[4] Палмария — остров в Лигурийско море до гр. Специя. ↑

[5] Содомия — противоестествени пороци (скотоложство и т.н.); според Библията градовете Содом и Гомора, чиито жители тънели в чудовищен разврат, били превърнати от бога в пепел. ↑

[6] Пелагий I — папа (556–561 г.). ↑

[7] Йоан III — папа (561–574 г.). ↑

[8] Пелагий II — папа (579–590 г.). ↑

Григорий Велики[1]

Какъв свят човек! Какъв добродетелен папа! Народи, падайте на колене! Шестдесет и шестият папа, на име Григорий, може да бъде наречен дори не полузвяр, а истински звяр. Той имал всички качества за това!

Именно той е изобретателят на знаменитото чистилище. И трябва да признаем, че изобретението му е много остроумно.

Чистилище (ignis purgatorium — очистителен огън) се наричало онова място, където се пречиствали човешките души, за да влязат чисти в рая.

Мнозина богослови още преди Григорий смятали, че огънят, за който говори апостол Павел, би могъл да гори не само когато настъпи краят на света, но и през интервалите между смъртта и страшния съд. Лактанций[2] в своите „Божествени разпоредби“ (кн. VII, гл. 21) казва: „Нека не мислят, че душите се изправят пред съд веднага след смъртта. Всички души обитават едно общо място, където очакват изпитанието, на което ще бъдат подложени пред великия съдник. Тогава онези, които са живели праведно, ще получат безсмъртие; другите, които са грешни, няма да възкръснат, но ще бъдат хвърлени в мрака и обречени на мъчения.“

Григорий Велики не си направил труд да разсъждава по този въпрос, а направо заявил: „Душите могат да получат облекчение, ако се четат молитви, докато те са в чистилището. А от чистилището те могат да бъдат освободени чрез литургии, отслужвани специално за тази цел.“ И по-нататък: „Душите на покойниците се явяват при живите; те разказват за своите мъки и ги молят да им помогнат с молитви, а след това потвърждават, че молитвите наистина са облекчили тяхната участ.“

С появата си чистилището донесло купища индулгенции и литургии за 3 франка, 100 су[3] и 1 луидор[4].

Не отминавайте църковния дискос, благочестиви вярващи! Не се скъпете, развържете кесията си, а ние пък ще се постараем да облекчим страданията на баща ви и всички ваши близки! Амин!

На съвестта на Григорий (стига да е имал) тежи и едно убийство: той отровил епископ Малхус за бунтарство и го отлъчил от църквата. Малхус умрял в деня на отлъчването си пред очите на легата[5], на когото било възложено да предаде на епископа страшната була на папата.

Според самия отровител смъртта на Малхус била „велико чудо“, защото във внезапната му кончина личал могъщият „пръст божи.“

През понтификата на Григорий станало още едно събитие, което по онова време също би могло да мине за чудо и да бъде обявено за божие провидение. Това се случило по време на ремонта на огромния басейн в главния манастир на църквата.

След като източили водата, на дъното на водния резервоар открили няколко хиляди мъртви кърмачета.

Едва ли някой ще повярва, че тия деца в един женски манастир, често посещаван от духовенството, са се появили от свети дух.

Папа Григорий бил един от първите, които разбрали, че властта на клерикалите се гради главно върху невежеството и насочил цялата си дейност към една цел — да замъгли мозъка на римския народ. По негово нареждане се унищожавали античните книги, ръкописи, картини и статуи, паметници на изключително богатата езическа култура. От тази гледна точка властването на тоя враг на просветата се оказало не по-малко съдбовно от всички нашествия на готи, хуни и вандали.

Сабиниан може да се признае за достоен наследник на Григорий. Под страх от анатема Сабиниан[6] забранил на народа да се учи на четмо и писмо; според него просветата била монопол на монасите и свещениците.

По негова заповед под ударите на брадвата загинали антични паметници на изкуството, безценни ръкописи били хвърляни в огъня и по думите на историка Морис Лашатр[7] на човечеството му остава само да оплаква онези съкровища на разума, които били погубени от Сабиниан.

Сабиниан бил един от най-омразните свещеници по онова време. След смъртта на Григорий, когато висшите духовници се събрали да изберат нов папа, те не се замисляли кой ще донесе най-много полза на своето паство. Интересувало го само едно — кой от кандидатите е най-способен да увеличи богатството на църквата.

Ето защо тронът на свети Петър се паднал на Сабиниан.

Този папа бил алчен като ламя. В своята ненаситна лакомия той не се посвенил да извлече печалба дори от народното бедствие. Когато в Рим настанал глад, Сабиниан, който държал в зимниците на апостолския дворец огромни запаси от жито, започнал да го продава срещу злато.

Хората падали по улиците от изтощение и поведението на папата възмутило гражданите. При него отишла делегация да го моли в името на Христа да спаси хората от гибел и да даде безплатно хляб на онези, които не са в състояние да го платят.

В името на Христа!… Светият отец дори не приел представителите на града, той не искал да знае за Исусовото милосърдие.

Тогава народът въстанал и гнусният изнудвач платил с живота си за своята жестокост. Той бил убит в двореца си.

След смъртта на Сабиниан светият престол останал вакантен в продължение на една година. Епископите си оспорвали трона на светия отец с оръжие в ръка. В края на краищата тиранинът Фока[8], който управлявал империята по онова време, натрапил на вярващите Бонифаций IV[9]. Този именно папа получил титлата вселенски епископ.

* * *

Бонифаций IV бил пълен кретен. Той бил завладян от натрапчивата идея да превърне всички вярващи, без изключение, в монаси. Дори целият свят да се покръстел, на него пак нямало да му стигне. Той мечтаел за истинско Христово войнство, за пълчища от монаси. Накъдето и да се обърнеш, да има само монаси…

Бонифаций IV измислил дори монашеско облекло, което по неговите представи трябвало да прилича на ангелско одеяние.

Ето какво пише този скудоумен светия:

Монасите по външния си вид са подобни на славните херувими. Качулката на главата им — това са две бляскави крила; дългите ръкави на расото — другите две крила, а развяващите се поли образуват трети чифт крила. Не означава ли това, че монасите са шестокрили като серафимите и следователно спадат към висшата йерархия на ангелите?

Нека читателят не мисли, че за да го разсмея, съм си позволил да променя тук някоя и друга думичка. Това е буквален цитат от едно послание на Бонифаций IV.

Неговата мания го довела дотам, че принудил родителите си да станат монаси и превърнал дома им в манастир.

[1] Григорий I Велики — папа (590–604 г.). ↑

[2] Лактанций, Цецилий Фирман — християнски писател от IV в., автор на „Божествени новели“, в които проповядвал християнското учение, и на трактата „За смъртта на гонителите“, където доказвал, че всички, които са преследвали християните, били загинали от мъчителна смърт. ↑

[3] Су — френска разменна монета, равна на 5 сантима (1/20 от франка). ↑

[4] Луидор — старинна френска златна монета („златен Людовик“), равна на 20 франка. За пръв път се появила през XVII в., по времето на Людовик XIII. ↑

[5] Легат — представител (посланик) на папата, изпратен в дадена страна със специално поръчение. ↑

[6] Сабиниан — папа (604–606 г.). ↑

[7] Морис Лашатр — френски историк и издател (1814–1900 г.). Преследван по времето на Наполеон III. В 1871 г. сътрудничил на вестник. „Отмъстител“ и след поражението на Парижката комуна избягал в чужбина. Негови по-известни произведения са „История на папите“ (1842–1843 г.) и „История на инквизицията“ (1880 г.). ↑

[8] Фока — византийски император (602–610 г.). Бил военачалник, възглавил въстаналите войски, заграбил властта в страната и убил с голяма жестокост сваления император Маврикий. ↑

[9] Бонифаций IV — папа (608–615 г.). ↑

Възмутителни нрави

По времето на Мартин I[1] противоестественият разврат станал язва сред служители на църквата. Свещениците вече не се задоволявали само със съблазняването на малки момчета, те започнали да се занимават със скотоложство.

Човек не може да изброява порочните им деяния, без да се черви от срам. Достатъчно е да кажем, че самият папа Мартин признал непристойното поведение на тези мръсни скотове, които покрили човешкия род с позор.

В посланието му до Амон, епископ на Маастрихт[2], четем следните редове:

С огромна скръб забелязваме, че почти навсякъде свещениците, дяконите и другите църковни лица затъват в позорните грехове на разврата, содомията и скотоложството. Тия гнъсни негодници, макар и веднъж заловени на местопрестъплението, ще бъдат лишавани от сана си без надежда за възстановяване когато и да било.

Духовниците, пет шести от които били неизлечимо заразени от ужасните пороци, не можели да търпят папа, който се опитва да заздравява църковните нрави. Свещениците обвинили Мартин I в ерес и го заточили на един пустинен остров, където скоро починал.

Светият престол бил зает от Евгений I[3], пастир, напълно достоен за стадото си. Някой си Максим, хризополски абат, се опитал да упрекне Евгений за това, че е наложил тиарата[4], преди да умре неговият предшественик[5]. Папа Евгений наредил да бичуват публично Максим на всеки кръстопът в града; след това отрязали езика на абата и му отсекли дясната ръка.

Папа Евгений е провъзгласен за светец. Най-комичното е, че следващите папи канонизирали и неговия противник. Църквата отдава почит на Максим на 13 август, а на Евгений — на 27 същия месец.

Папа Агатон[6] се прославил с това, че отлъчил от църквата папа Хонорий, който заемал престола на свети Петър от 625 до 638 година.

Кой от двамата папи е по-непогрешим?

Агатон умрял от венерическа болест. Наистина, това не попречило на трупа му да извърши големи чудеса.

[1] Мартин I — папа (649–655 г.). ↑

[2] Маастрихт — град на река Маас, северно от Лиеж. ↑

[3] Евгений I — папа (654–657 г.). ↑

[4] Тиара — тройната корона на римския папа, която е украсена със скъпоценни камъни и с кръст най-отгоре. Символизира неговата „тройна“ власт — като наместник на Христос на земята, като католически първосвещеник и като монарх. ↑

[5] Евгений I станал папа в 654 г., т.е. една година преди да умре Мартин I. ↑

[6] Агатон — папа (678–681 г.). ↑

Кавги и побоища

От 687 до 701 година на престола на свети Петър седи рядък каналия. Пред нас е папа Сергий I.

Когато предшественикът му Канон[1] бил на смъртно ложе, обърканите духовници се разделили на няколко групи и избрали наведнъж трима приемници: Теодор[2], Пасхалий[3] и Сергий.

Можете да си представите как се разгорещили тия претенденти за престола, какви побоища се разразили и какъв пердах паднал. Впрочем, няма защо да се чудим: светият престол не е дребна работа.

В тази разправия били въвлечени дори вярващите: привържениците на Теодор се готвели да избият привържениците на Пасхалий в базиликата „Св. Юлия“[4]. Сергий ловко използвал раздора между Теодор и Пасхалий: той напил и подкупил въоръжения отряд и завладял апостолската тиара.

Пасхалий и Теодор били хвърлени в подземието. Скоро тия доблестни юначаги укротили страстите си и дори се заклели да се подчиняват на Сергий.

Сергий ги пуснал на свобода. Светият отец Теодор, без да губи ценно време, обвинил публично отец Сергий в узурпаторство и започнал да доказва, че неговото избиране е единственото законно. Той успял да привлече на своя страна по-голямата част от духовенството и Сергий бил изгонен позорно.

Обаче и Сергий не се оклюмал. Той се запътил към Равена[5]. По онова време екзарх на града бил някой си Йоан Платин, голям любител на всякакви кавги и побоища. Сергий обещал на Платин планини от злато, ако той му помогне да си върне престола.

Двамата мошеници се разбрали и скоро Сергий с помощта на Йоан Платин отново получил тиарата, която, между другото, много му отивала.

След като се възкачил на трона, светият отец тайно си мислел да се разплати с Равенския екзарх за оказаната услуга, както подобава на един истински католик. Но Йоан Платин бил опасен съюзник, с такъв като него по-добре не се шегувай. Освен това папа номер две, Пасхалий, на свой ред съобщил, че и той се намира под покровителството на злополучния екзарх. Ще не ще, Сергий трябвало да изпълни дадените обещания.

Той смъкнал от черквите цялата украса, продал свещените утвари, полилеите, свещниците, дарохранителниците и стигнал чак дотам, че дал на лихварите златните венци, които красели олтара на свети Петър.

Задоволеният най-сетне Йоан Платин напуснал Рим.

Сергий много се загрижил за колегата си по престол Теодор и го затворил в един манастир, а след девет дена, веднага след богослужението, Теодор предал богу дух. Бялото вино за причастието[6] му било изпратено лично от Сергий. Останалото не е трудно за разбиране.

Папа Сергий е обнародвал през своя понтификат голям брой интересни були. Така например в една от тях той позволява на свещениците да встъпват в брак с публични жени, наистина не повече от веднъж. Той разрешил на манастирите да вземат за послушници деца от десетгодишна възраст. Можем да си представим каква съдба е очаквала нещастните деца сред хора, обрекли се на безбрачие: в онази епоха безбрачието било задължително само за монасите. Затова те си наваксвали изгубеното с малки момчета.

Освен това по настояване на Сергий вселенският събор взел решение да се приемат в манастирите крадци, убийци и престъпници, независимо от техните минали престъпления.

Компанията в тия смирени обители си я бива, нали?

Преподобният отец си имал собствено становище за редица неща: той смятал, че скритият грях е наполовина простен; всичко скрито-покрито е позволено. Например не може да се прелюбодейства на светите места, особено ако бракът не е узаконен!… Разбира се, че не може!… На съпружеските двойки се разрешава да се държат в храма като у дома си, но да прелюбодействат в него? Боже опази, с това моралът никога няма да се помири. И наистина, в една своя була Сергий обявил: „Да бъдат анатемосани онези мъже и жени, които в престъпни обятия вършат изневяра в светилището.“

Когато Константинополският, Александрийският и Антиохийският патриарх сред поредица шумни скандали предложили да се забрани категорично на свещениците да благословят кръвосмесителни бракове, непогрешимият владика на църквата отказал да одобри това предложение.

[1] Канон — папа (686–687 г.). ↑

[2] Теодор — антипапа (687 г.). Антипапи били наричани онези папи, чието избиране се обявявало от католическата църква за недействително. Тия папи съществували през периодите на така нареченото двупапство или трипапство. Те бивали издигани от кардиналите, които се противопоставяли на конклава — органа, избиращ „законния“ папа. ↑

[3] Пасхалий — антипапа (687 г.). ↑

[4] Св. Юлия — християнска мъченица от V в., разпъната на кръст. Мощите й били пренесени в Италия и църквата я канонизирала. ↑

[5] Равена — град в Северна Италия, на западния бряг на Адриатическо море. През VII в. областта около нея била владение на Византия и се наричала екзархат (наместничество). По-късно влязла в състава на папската държава. ↑

[6] Процедурата на тайнството и причестяването се състои в това, че вярващите вкусват хляб и вино, в които уж са се въплътили тялото и кръвта на Христос. По този начин вярващите един вид се свързват с него. Смята се, че описаният обред ги освобождава от греховете и им осигурява блаженство на небесата. ↑

Чие е все пак детето?

През четиринадесетте години на своя понтификат преподобният Сергий извършил безброй престъпления, при това твърде еднообразни: насилията и убийствата се редували. Впрочем, струва си да се спрем на една историческа сцена — тя не е лишена от оригиналност.

Веднъж папата бил обвинен, че е нарушил обета за въздържание. Той отхвърлил това обвинение. Обвинителите настоявали: главата на църквата е прелъстил една млада монахиня, своя духовна дъщеря. Папата продължавал да отрича. Довели му неговата жертва. И Сергий си признал, че наистина е изповядвал монахинята, но категорично настоявал, че дори не я е докосвал. Тогава донесли на светия отец детето, родено от тази монахиня преди няколко месеца; то досущ приличало на папата. Притиснат до стената, светият отец се разсмял, после взел младенеца на ръце, благословил го и заявил на смаяната тълпа: „Било, каквото било, но аз съм създал християнин; нека благодарим на господа, задето нашата религия се сдоби с още един вярващ.“ Паството сметнало този отговор за блестящ, почтително се преклонило пред папата й поискало разрешение да му целуне десницата.

Не бива обаче да забравяме, че Сергий разполагал със солидна военна сила. Дори да го хванели на местопрестъплението, пак трудно биха го свалили от престола.

Именно Сергий вмъкнал в литургията знаменитата формула:

„Агнец божи, изкупил греховете на света, смили се над нас!“ Неоспорим факт е, че съвестта на светия отец всеки ден се нуждаела от добре насапунисана четка.

Константин I[1] не се измъчвал от противоречиви мисли и чувства — този субект бил твърде праволинеен. Веднъж, след като се скарал с Феликс, Равенския архиепископ, той просто заповядал да го арестуват; а след още няколко дена по нареждане на папата измъкнали нещастния Феликс от каменното подземие и преди да го изпратят в изгнание, му отрязали езика и му изболи очите с нажежено желязо.

Константин I си издействал от император Юстиниан[2] разрешение да си разчисти сметките със своя противник патриарх Калинкий. Злочестият патриарх пристигнал в Рим, където му изболи очите, а след това светият отец се гаврил с него с цялата изобретателност, на която е способна папската фантазия.

Същият първосвещеник обнародвал була, съгласно която се опрощавали и най-големите грехове на онзи, който дойде на поклонение в Рим. Оттогава хората, на чиято съвест тегнели страшни престъпления, можели вече да не се тревожат; достатъчно било да отидат на поклонение и да поднесат дарове на увенчания с тиара злодей.

По времето на Захарий[3] шарлатанството на католическото духовенство стигнало до нагло безсрамие. Някой си епископ Адалберт споделил с вярващите следното откровение: в един от тежките мигове в неговия живот му се явил ангел небесен и му връчил чудодейни реликви в знак, че той ще получи от бога всичко, каквото си поиска. Адалберт се заклел пред светото евангелие, че неведнъж му се явявал лично Исус Христос. С помощта на такива измислици той спечелил доверието на своето паство. В негова чест се строели параклиси. Мошеникът си мечтаел да създаде в епархията си харем от красиви млади момичета. И постигнал целта си. Почтените матрони се хвалели една пред друга, че светият мъж е удостоил с вниманието си дъщерите им.

Прелатът въртял оживена търговия с реликви[4] и вероятно натрупал доста парици. Работите стигнали дотам, че той започнал да продава на оглупелите вярващи изрезки от своите нокти и кичури от косата си. Всичко завършило с голям скандал: гражданските власти настояли пред папата да смени този шарлатанин.

Папа Захарий дължи част от славата си на това, че подложил на най-жестоко преследване шотландския свещеник Вергилий[5], голям учен, който изказал мисълта, че земята е кълбо и че във вселената съществуват и други, незнайни светове. В посланието си до галския примас[6] светият отец пише следното:

Обърнете внимание на философа Вергилий, на този свещеник, който се мъчи да блесне с лъжливи истини, внушени му от сатаната, и има дързостта да твърди, че на земята съществували незнайни страни и хора, а във вселената — други луни и слънца освен нашите. Той трябва да бъде изгонен от църквата, лишен от сан и хвърлен в най-мрачното подземие, като предварително се подложи на всички мъчения, измислени от хората, защото няма достойно наказание за тоя негодник, който с кощунственото си учение подронва светостта на нашата религия.

Това е написано от човек, смятащ се за наместник на оногова, който през целия си живот бил проповядвал да се прощават обидите и греховете.

След смъртта на папа Павел I[7] на престола бил качен Тиберий Константин[8], обикновен мирянин. Понтификатът на Тиберий Константин не траял дълго. Не се минала и година и духовенството се разбунтувало срещу него. То се разделило на две партии и се появили двама кандидати за престола — монахът Филип[9] и дяконът Стефан[10].

Константин II, който в дъното на душата си бил кротък човек, смятал своето положение в най-добрия случай за глупаво. Той преспокойно се отрекъл от папското звание и се оттеглили в манастир, като оставил своите конкуренти да се доубиват взаимно.

Победил Стефан IV. Той си спечелил реномето на явен злодей и закоравял престъпник.

Щом се видял на престола, Стефан IV веднага заповядал да арестуват епископ Теодор, приятел на неговия предшественик. Ослепили епископа и му отрязали езика, след това го завлекли в планината и го хвърлили в една пропаст, където монасите го оставили да умре от глад.

Братът на Константин II бил пребит с железни тояги. После папските фанатици му изболи очите и го хвърлили окървавен в подземието на манастира „Св. Силвестър“.

Но и това не задоволило кръвожадния Стефан. Заедно със своите привърженици той се промъкнал в манастира, където намерил приют Константин, и когато той се опитал да се спаси с бягство, папата го преследвал чак до храма. По заповед на папата Константин бил измъкнат от олтара, на нозете му окачили огромни гири, вързали го за един кон и го влачили така по улиците на Рим. След това на един многолюден площад палачът му избол очите с нажежено желязо. Под страх от мъчения и бесилка Стефан забранил на гражданите не само да помагат на нещастника, но дори и да се доближават до него. Константин безпомощно се търкалял в калта и едва на другия ден възмущението на народа принудило свещенослужителите да приберат нещастната жертва и да я скрият в някакъв манастир.

Не по-малко позорно и зверски бил изтезаван привърженикът на папа Филип — Ватриперт. Качили го на едно магаре с гърба напред и го прекарали през улиците на Рим, като му дали да държи вместо поводи опашката на магарето. След всички гаври палачът му изтръгнал ноктите на ръцете и краката и му изгорил очите с нажежено желязо. Нещастникът не изтърпял мъките и умрял по време на изтезанията. Въпреки това папата наредил да продължи гаврата с трупа, който после бил хвърлен на бунището.

След като наситил жаждата си за мъст, наместникът на Христос свикал събор и го накарал да приеме постановление, че занапред, за да бъде избран за папа, претендентът трябва да бъде най-малко дякон.

На същия събор той пак се заловил за Константин. Стефан заповядал на палача да удари жертвата си дванадесет пъти с тояга по главата и да й отреже езика; екзекуцията се извършвала в присъствието на епископите, ръководел я лично първосвещеникът. Но тоя път клетият Константин умрял по време на мъченията.

Малко по-късно Стефан взел живота на двама римски аристократи, баща и син, защото му се поискало да завладее тяхното имущество. Стефан наредил да извадят в негово присъствие очите на бащата. Палачът се попрестарал и след три дена жертвата умряла от кръвоизлив. Синът излязъл по-издръжлив от бащата и понесъл мъчението. Тогава го хвърлили в подземието на Латеранския[11] дворец и там го удушили.

Интересното е, че двамата аристократи били най-горещите поддръжници на Стефан при избирането му за папа!

[1] Константин I — папа (708–715 г.). ↑

[2] Юстиниан II — византийски император (685–695 и 705–711 г.). ↑

[3] Захарий — папа (741–752 г.). ↑

[4] През средните векове широко се практикувало фабрикуването и продаването на „свети реликви“ — останки и предмети, които уж принадлежали на Исус или светците. Тези реликви, както уверявала църквата, правели чудеса, лекували болни и т.н. ↑

[5] Вергилий — епископ Залцбургски, роден в Ирландия (умрял в 784 или 785 г.), проповедник на християнството. Бил свален от длъжност като еретик. ↑

[6] Примас — в католическата и англиканската църква главен епископ, висшето духовно лице в страната. ↑

[7] Павел I — папа (757–767 г.). ↑

[8] Тиберий Константин — антипапа (767 г.). ↑

[9] Филип — антипапа (768 г.). ↑

[10] Стефан IV — папа (768–772 г.). ↑

[11] Латеран — дворец в Рим, построен по времето на император Нерон, до XIV в. се използвал като резиденция на папите. ↑

Еластична съвест

Адриан I[1], който сменил Стефан IV, нямал зад гърба си толкова престъпления, колкото неговите предшественици.

Но разстоянието между честния човек и изпечения негодник е голямо — в това пространство лесно може да се вмести цяла поредица мошеници от най-различен калибър.

Адриан I, с когото ще се заемем сега, бил крайно користолюбив, а скъперничеството му надхвърляло всякакви граници.

Що се отнася до неговата съвест, тя приличала на ластик. Неслучайно се казва, че съвестта е нещо разтегливо…

Карл Велики[2] посетил веднъж Рим и бил смаян, когато му разказали за нравите на италианските църковни люде. Той решил да посъветва папата да обуздае страстите им и изказал пред него мисълта, че със своята безнравственост свещениците позорят християнството: те търгуват с роби, продават момичета на сарацините[3], държат игрални и публични домове и самите неудържимо се отдават на чудовищни пороци, както някога жителите на Содом.

Забележете, техните деяния били толкова очевидни, че нямало нужда от никакви разследвания или анкети: те се виждали и с просто око, като на длан.

Светият отец нагло отвърнал на Карл Велики:

— Това са само клюки, разпространявани от враговете на нашата църква.

Кралят на франките не настоял и се завърнал в кралството си. Към папата той се отнасял много по-снизходително, отколкото към своите епископи. Вероятно е имал интерес да бъде в добри отношения с папата, както и папата с него. Във всеки случай, когато папата го помолил да „върне“ на апостолския трон папските наследствени земи, имайки предвид владенията на херцог Беневентски, който се осмелил да защищава имотите си от посегателствата на наместника на свети Петър, Карл Велики побързал да изпълни неговото желание. Той отнел най-хубавите градове на злощастния херцог и ги подарил на папата.

Но и светият отец не правел нищо даром и ако оказвал някому услуга, очаквал срещу нея най-малкото рубинен пръстен.

Тасилон, баварският херцог, се обърнал към него с молба да го помири с краля на франките. Адриан се съгласил да стане посредник срещу съответна сума. Когато тази сума не му била връчена в уговорения срок, папата едва не се пукнал от яд и отлъчил Тасилон от църквата; освен това той заявил, че с устата на своя наместник господ разрешава на франките да си разчистят сметките с баварците и следователно те могат да изнасилват девойки, да убиват жени, деца и старци, да палят градове и да разстрелват жители. Колко благодушни са тия наместници на Христос!

Малко преди да се представи пред всевишния, Адриан сключил една твърде изгодна сделка. Английският принц Офа се хвърлил в краката на светия отец с молба да му прости греховете: нещастният принц взел живота на един от англосаксонските владетели, като предварително го примамил в своя замък с обещанието, че ще му даде ръката на дъщеря си.

Адриан I обожавал подобни гешефти: никакви капиталовложения, а големи печалби.

Той обещал на принца да го помири с небесата, но при условие, че принцът обложи поданиците си със специален данък — въздаяние на свети Петър, както и да основе приюта за вярващите. Светият отец предвкусвал още тогава доходите от тия богоугодни заведения.

Офа се чудел как да му благодари и, естествено, се съгласил.

Един крадец изказва благодарност на друг крадец… Съгласете се, че няма накъде повече!

Колко ли съжаляват всички мошеници и изнудвачи, че Адриан I не е успял да основе за тях висши училища!

[1] Адриан I — папа (772–795 г.). ↑

[2] Карл Велики — франкски крал (768–814 г.), в 800-та година бил коронясан в Рим за император. ↑

[3] Сарацини — през средните векове отначало наименование на арабите, а по-късно — изобщо на всички мюсюлмани. ↑

Какъвто стопанинът — такива слугите му

Естествено е, че щом е гледал през пръсти на развалата сред своите сановници, понякога и самият папа ставал жертва на собствената си снизходителност, по-точно на съучастничеството си…

Двама свещеници организирали покушение срещу папата. За осъществяването на този примамлив проект те си осигурили подкрепата на някои монаси.

Веднъж, когато божият наместник се прибирал в Латеранския дворец, заговорниците нападнали свитата му, смъкнали папата от коня, повлекли го за брадата и му пробили черепа с камъни, след което безжизнен го захвърлили на пътя. След малко убийците се върнали, убедили се, че папата още диша, и го отнесли в църквата на манастира „Св. св. Стефан и Силвестър“. Тук, в самия храм, пред аналоя[1], божите служители пуснали в действие нокти и зъби и се опитали да ослепят папата и да му изтръгнат езика. На края те го хвърлили в подземието.

Но на Лъв III[2] му било писано да живее дълго. Когато след три дена един от заговорниците, на име Еразъм, слязъл в подземието, за да изнесе трупа и да го погребе, папата още бил жив. Тогава пренесли Лъв III е друг манастир, откъдето по-късно един от приближените на папския двор, Албин, успял да го спаси.

Тези събития станали в началото на понтификата на Лъв III. Към края на понтификата си Лъв III могъл да ликвидира своите врагове.

Знае се, че дребните услуги укрепват приятелството. Карл Велики, който бил коронясан за император от светия отец[3] на 25 декември 800 година, на свой ред закрилял папата от многобройните му противници.

След смъртта на Карл Велики те решили да се реваншират за дългото и принудително търпение и отново организирали широк заговор срещу особата на първосвещеника.

Но Лъв III изпреварил събитията. Той арестувал всички заговорници — поне всички, които подозирал; твърде възможно е между тях да е имало и невинни хора, защото светият отец си имал достатъчно грижи, за да събира и доказателства за вината им.

За да се наслади на приятното зрелище, папата заповядал да ги екзекутират пред прозорците на Латеранския дворец. Но екзекуцията не била достатъчна за закъснялото му отмъщение и папата наредил да изгонят жените на заговорниците от Рим, а децата им дал в римските манастири.

Църквата, естествено, не пропуснала да канонизира Лъв III Безспорно тя е сметнала, че папата проявил истинска ангелска доброта, макар и с това, че не е екзекутирал нито жените, нито децата на заговорниците.

Великолепна компания, дявол да го вземе!

[1] Аналой — висока масичка с полегат плот, на която по време на църковна служба се слагат богослужебните книги. ↑

[2] Лъв III — папа (795–816 г.). ↑

[3] С помощта на Карл Велики Лъв III могъл да се завърне в Рим и да се задържи на светия престол. От благодарност той увенчал главата му с императорската корона на тържественото богослужение в черквата „Св. Петър“. ↑

Пасхалий I[1]

Лъжец, злодей и развратник — такъв бил сто и вторият папа. Тъй като вечно се нуждаел от пари, за да възстанови прахосаните съкровища, той измислил следния трик:

Заповядал да реставрират черквата „Св. Цецилия“[2] и да я зографисат богато. Освен това на главния олтар било сложено ковчеже за мощите на света Цецилия, които дотогава още не били намерени.

След като приготвил всички необходими атрибути за своята инсценировка, през време на утринната служба Пасхалий се престорил, че е изпаднал в летаргичен сън.

Когато отворил очи, той възвестил, че света Цецилия му се явила с думите: „Покварени свещеници и папи светотатци вече са търсили моите тленни останки, но господу беше угодно да запази само за тебе правото да ги откриеш.“

След тия думи светицата уж посочила на папата едно място в гробищата Претекст.

Съпроводен от духовници, Пасхалий отишъл на това място, взел една лопата, сам разровил гроба и наистина открил мощите на покровителката на музикантите; краката на светицата още пазели пресни следи от кръв!

Никой от вярващите не се усъмнил в мошеничество или поне никой не би посмял да изрази съмнение в достоверността на чудото. Папата се разпоредил да пренесат светите мощи в черквата „Св. Цецилия“. След това откритие-чудо жертвоприношенията на вярващите и даровете на поклонниците потекли изобилно и увеличили богатствата на светия отец.

[1] Пасхалий I — папа (817–824 г.). ↑

[2] Св. Цецилия — знатна римлянка (живяла през първата половина на III в.), която тайно се покръстила и дала обет за девственост. В 230 г. мъченически загинала след тридневни изтезания. В 821 г. Пасхалий I пренесъл мощите й в черквата „Св. Цицилия“ в Рим. Смята се за покровителка на духовната музика. ↑

Производство на реликви на едро и дребно

Окуражен от първия успех, папата разбрал, че лековерието е непресъхващ извор на богатството и че би било най-малкото глупаво да не го използва.

„Той се залови — казва един древен автор — да фабрикува светии, за да продава техните останки, и тази търговия му донесе огромни приходи.“

Първосвещеникът би трябвало да отвори дюкянче с фирма:

Светци за експорт

Търговия на едро и дребно

Близо е до ума, че той е имал доста последователи. Работата била организирана с размах. Огромните печалби привлекли алчните монаси и скоро повечето манастири се превърнали във фабрики за реликви.

Във всеки случай тия дюкянчета никога не страдали от ограничен асортимент. Продавачите лесно задоволявали всички вкусове. Каквото и да пожелаел потребителят — зъб от света Бригита[1], нокът от свети Павел[2], кост от който и да било апостол или мъченик — всичко се намирало. Въпросът се свеждал само до цената.

Повторило се чудото с хлябовете, само че сега то се превърнало в чудо с реликви — хлябът бил заменен с трупове. Животворният божи кръст също бил търсена стока. Ако се съберат всички стърготини от този кръст, раздадени на вярващите като спомен за смъртните мъки на Исус, с тях би могло да се отоплят и в най-суровата зима доста домове.

Църквата усърдно се занимавала с тоя толкова изгоден гешефт в продължение на много векове. По-късно ще се опрем на това още по-подробно. Сега ни се иска само да подчертаем, че именно Пасхалий I е основал този клон на църковната индустрия. Именно по негово време монасите пуснали в продажба някои части от тялото — не е много удобно да ги уточняваме! — на свети Йосиф[3], на Йоан Кръстител[4], и дева Мария. Остатъкът от обрязването на Исус Христос се появил по-късно, по времето на Людовик Свети[5]; това съмнително късче кожа било купено от Анжуйския херцог, брат на краля, и изложено в една черква за поклонение.

[1] Св. Бригита — покровителката на Ирландия (IV в.). След като станала монахиня, до края на живота си не излязла от килията. Една от най-почитаните светици в Англия и Ирландия. ↑

[2] Св. Павел — един от първите проповедници на християнството (I в.), на него се приписват 14 послания, влезли в Новия завет. ↑

[3] Св. Йосиф — според евангелието мъж на Мария, майката на Христос. ↑

[4] Йоан Кръстител (или Предтеча) — според евангелието пророкът, който предсказал появата на Христос и кръстил мнозина евреи, включително и самия Исус. ↑

[5] Людовик IX Свети — френски крал (1226–1270 г.). ↑

Оргии и убийства

Нека се върнем на Пасхалий I. Лотар[1], най-големият син на френския крал Людовик Благочестиви[2], пристигнал в Рим и бил потресен от видяното в свещения град, особено от папския дворец, който приличал на публичен дом.

Принцът направил строго предупреждение на тиароносеца и папата обещал да се поправи. Но Лотар още не бил напуснал Италия, когато агнецът Пасхалий се превърнал в тигър. Той арестувал двама почтени свещеници (вероятно единствените, които не безчинствали в този град) и ги обвинил в клевета.

Свещениците били замъкнати в Латеранския дворец. Въпреки че те се кълнели в своята невинност, в присъствието на Пасхалий им отсекли езиците, изболи им очите и на края ги обезглавили.

Людовик Благочестиви решил да накаже папата за жестокото убийство и изпратил в Рим двама свои посланици да извършат разследване. Но хитрият мошеник не се оставил да го разпитват. Заедно със своето братство той посрещнал пратениците на краля и изразил готовност да свика събор, на който под клетва да даде показанията си.

Подобна процедура не заплашвала светия отец с никакви затруднения. Какво е една лъжлива клетва за такъв изпечен фарисей като Пасхалий? Нищо работа!

И наистина, на другия ден първосвещеникът свикал всички епископи, монаси и свещеници (а слугите били лика-прилика с господаря си!) и пред целия събор се заклел в своята невинност.

— Щом е така — възразили му кралските пратеници, — посочете ни убийците!

Тази молба би могла да смути всеки друг, но не и такъв закоравял лицемер като Пасхалий. Без да се поколебае, той високомерно отговорил, че онези, които са наказали клеветниците, не подлежат на светския съд и негов дълг е да ги защити от всеки властелин.

Летописецът прибавя, че Людовик Благочестиви сметнал за невъзможно да подронва авторитета на църквата, тъй като по-нататъшното разследване би го принудило да предаде на палача папата убиец.

Има ли смисъл да добавяме, че църквата повишила Пасхалий в чин светия. Откровено казано, той напълно си заслужил тази награда.

Всяка година на 4 май благочестивите католици се прекланят пред паметта на този праведник.

[1] Лотар — франкски император (840–855 г.), син на Людовик Благочестиви. ↑

[2] Людовик Благочестиви — франкски император (814–840 г.), син на Карл Велики. Получил това прозвище, защото покровителствал църквата. ↑

Върнете парите!

Пасхалий I бил сменен от двама папи. Тифус плюс едра шарка след холера морбус!

Не е ли прекалено много? Едно подир друго! Такъв малшанс… Това сложно положение не траяло дълго.

Зосим[1], избран от духовенството, аристократите и градските чиновници, бил принуден да освободи мястото на издигнатия от народа Евгений II[2].

След като се закрепил на престола, на него му хрумнала една злополучна идея: да съобщи на Людовик Благочестиви за всички нередности, извършени в Рим по време на избирането му, и да го помоли да накаже виновниците. Кралят се вслушал в молбите на папата и изпратил при него сина си Лотар заедно с абата на манастира „Сен Дени“[3].

Младият принц обаче не оправдал надеждите на Евгений II — той нямал никакво намерение да стане сляпо оръдие на неговата мъст. На принца било възложено да проведе грижливо разследване и щом пристигнал в Рим, той разгласил, че е готов да изслуша оплакванията на всички граждани, пострадали от църковните власти.

Безброй семейства, станали жертва на сребролюбието на предишните първосвещеници, се втурнали при Лотар, молейки го за закрила срещу насилията на светия престол. По този начин синът на френския крал научил за всички беззакония, извършени от църквата в името на една-единствена цел — да си присвои имуществото на гражданите.

Лотар заповядал на светия отец да върне на пострадалите незаконно конфискуваните земи и имуществото.

Колкото и да се упреквал папа Евгений за своята погрешна постъпка, колкото и да си гризял ноктите, той трябвало да се подчини, както сами се досещате, само защото нямал друг избор.

[1] Зосим — антипапа (824 г.). ↑

[2] Евгений II — папа (824–827 г.). ↑

[3] Сен Дени — бенедиктински манастир в градчето Сен Дени (северно предградие на Париж), основан в 630 г. ↑

Обожествяване на икони

И все пак Евгений II бил добряк; можем да го упрекнем само в това, че и той, за да заздрави финансите си, по примера на Пасхалий I се втурнал в спекулации. Напълно допускаме да е бил набожен човек, защото ако вярваме на многобройните автори от онова време, той бил кръгъл невежа.

В онази епоха култът към иконите достигнал такъв разцвет, че Людовик Благочестиви заедно с някои френски епископи настоял пред папата да свика събор с надеждата поне малко да се ограничи иконопоклонничеството.

Мнозина свещеници, според мен, излезли учудващо предприемчиви. Така например едни стържели боята от иконите, омесвали получения прах с вино и причестявали с него вярващите. Други слагали просфората[1] в ръцете на каменните статуи и разрешавали на вярващите да я вземат оттам срещу специална такса.

Самият Евгений II бил ревностен привърженик на култа към иконите; той обаче не можел да оспорва решението на френския император и съборът бил свикан следващата година в Париж.

След дълги разисквания съборът взел следното смехотворно решение: „Всяка икона, според закон божи, представлява кумир, но всяко преклонение пред нея е идолопоклонство.“

Я се опитайте да вникнете в тия тънкости! Който не ги схване, ще бъде обявен за еретик и осъден на вечни мъки!

Към края на понтификата на Евгений II покварата сред неговото духовенство достигнала такива застрашителни размери, особено в манастирите, че папата се видял принуден да свика събор на всички прелати от Италия. След него били обнародвани укази, приканващи към висока нравственост. Но разпуснатите духовници най-безсрамно продължавали да грешат. Нито свещениците, нито монасите, нито вярващите искали да променят навиците си.

За да си представите невежеството на тогавашното духовенство, ще кажем само, че онези епископи, които били способни да извършат обреда кръщене в съответствие с ритуала или да прочетат безпогрешно „Верую“, се смятали за високообразовани хора.

[1] Просфора — малка кръгла питка, която в православната църква се употребява при богослужение (католиците я наричат гостия). ↑

Убиец, крадец, мошеник и предател

Всички тия епитети и много други в същия дух може смело да се прикачат на Григорий IV[1].

Този папа заемал светия престол шестнадесет години и извършил повече подлости от половин дузина изпечени негодници.

Ще изброим само най-важните му „подвизи“.

По думите на Папеброк[2] Григорий IV бил подозиран в убийство на своя предшественик. Трябва да отбележим, че почтеният Папеброк в никакъв случай не може да бъде причислен към враговете на светия престол: този белгийски йезуит, роден в 1628 година, завършил голяма част от „Acta sanctorum“ („Жития на светците“), започнати от Боланд[3].

„Римляните — казва историкът — от страх да не си навлекат гнева на френския крал Людовик Благочестиви не се съгласявали с избирането на Григорий и изпратили при него делегация с молба да определи представители, които да проверят законно ли е протекъл изборът на новия папа. Когато френските пратеници пристигнали в свещения град, Григорий ги обсипал с подаръци и получил с благослов тиарата. Но след известно време кралят се възмутил от поведението на първосвещеника и му написал гневно писмо, в което заплашвал Григорий, че ще му отнеме сана, и намеквал за избирането му, постигнато с интриги и насилие; освен това кралят твърде сурово му предложил да прекрати незабавно всякакви любовни похождения и оргии и коренно да промени целия си начин на живот, за да изкупи своето минало.“

Григорий не се скъпил на обещания, но не преглътнал обидата и се заклел да отмъсти на Людовик Благочестиви.

И той наистина удържал на клетвата си.

Скоро след това кралят наредил на свои пратеници да проверят най-безпристрастно жалбата на абата на обителта „Св. Мария“. Абатът обвинявал предшествениците на Григорий IV — Адриан и Лъв — в присвояването на пет големи имения. След като разгледали случая, представителите на края постановили римският двор да върне незаконно присвоената земя.

Присъдата, чиято справедливост била неоспорима, разярила Григорий. Той започнал да действа и скоро сполучил да насъска синовете на Людовик Благочестиви срещу баща им. А когато Лотар открито се опълчил срещу Людовик, папата незабавно пристигнал във Франция, за да подкрепи принца.

Следвайки евангелските завети, той като истински миротворец пристигнал в лагера на Людовик под претекст да го склони да се помири със синовете си. Той се възползвал от прекалената доверчивост на краля и не си губел времето. Папата изучавал разположението на неговите войски, подстрекавал пълководците му към измяна, като прибягвал до обещания и заплахи.

Още същата нощ, когато Григорий напуснал лагера, войниците преминали на страната на Лотар и Людовик, обзет от отчаяние, смазан от чудовищната измяна, се предал.

Но Григорий не се задоволил с това: неговата жажда за мъст пламнала още по-силно, когато научил, че при срещите си с Людовик неговите синове още му оказват някаква почит.

Папата настоял синовете да обявят Людовик за пленник и го лишат от кралската титла. Облекли краля във власеница и го принудили пред многолюдна тълпа да се покае открито за всички престъпления, които бил извършил спрямо своите синове. След това Лотар заточил баща си в манастир и се възкачил на неговия престол.

След като организирал и осветил заграбването на властта, Григорий триумфално се завърнал в Италия. Но след известно време поданиците, възмутени от поведението на Лотар, въстанали срещу него и върнали Людовик на трона.

Сега пък старият крал поискал да си отмъсти на първосвещеника. Няма как, трябва да се съгласим, че желанието му е било съвсем обяснимо. За съжаление, вместо лично да отиде в Рим и да се разправи със страхливия мошеник, Людовик наивно изпратил свои представители, на които възложил да проучат дали Григорий е участвал в заговора на неговите синове.

Светият отец, естествено, изрекъл куп клетви и отрекъл своята намеса в тази работа.

По дяволите! Неговите клетви не стрували пукната пара, както и клетвите на колегите му!

Григорий се заклел пред светото евангелие в своите добри намерения, уверявал Людовик в предаността си, предлагал му услугите си срещу неговите синове, които наричал бунтовници, обсипал пратениците с подаръци.

Дребните подаръци затвърдяват приятелството!

Людовик Благочестиви — между другото, той наистина оправдавал прозвището си — имал слабостта да прости всичко и на синовете си, и на папата. По-късно той стигнал в милосърдието си дотам, че обещал дори да помогне на светия престол против Лотар, когато Лотар, възмутен от новото предателство на папата, заповядал на своите офицери да се разправят жестоко със служителите на католическата църква и със самия папа.

Не след дълго Григорий умрял. Иначе той несъмнено би проявил прекомерната си добрина към френския монах, след като му разиграе някой нов долен фарс.

Ето на какви мошеници духовенството кара безропотните овци да се кланят. А папа Пий IX разпространява декрет за непогрешимостта на папата!

Дори само дотук нашият списък е достатъчен, за да се създаде чудесен музей на всички пороци!

[1] Григорий IV — папа (827–844 г.). ↑

[2] Папеброк, Даниел — белгийски историк, йезуит (1628–1714 г.), продължил делото на Боланд, създал библиотеката и музея на Боланд в Антверпен. ↑

[3] Боланд, Жан — белгийски йезуит (1596–1665 г.), основател на йезуитска организация (на боландистите), която от 1643 г. се заловила да публикува „Жития на светците“. Изданието не е завършено и до ден-днешен (излезли са общо 67 тома). ↑

Свинската зурла

Os porci, т.е. Свинската зурла — така наричали папата, който сменил Григорий IV. След като бил избран, той побързал да промени името си на Сергей.

Оттогава станало обичай папите да сменят имената си, когато се възкачат на светия престол.

Сергий II[1], както казват, бил добър човек, но за нещастие имал един брат на име Бенедикт; този брат, облечен с административна власт, изтормозил хората със своето рушветчийство.

Той бил толкова безскрупулен разбойник, че можел да открадне или ограби със същата спокойна съвест, с която друг човек дава милостиня.

Бенедикт продавал на търг епископски титли и оня, който плащал повече, печелел. Ако самите папи не безчинстват, техните близки вършат безобразия!

И в единия, и в другия случай онези, които се намират под папската егида, не губят нищо.

[1] Сергий II — папа (844–847 г.). ↑

Монахините и светият отец

За Лъв IV[1], приемник на Сергий II, мненията се разделят на две. Повечето католически автори превъзнасят неговата добродетелност; други, не по-малко просветени писатели, твърдят, че светият отец основал женски манастир в собствения си дом и прекарвал времето си в най-гнусни оргии. Обвиняват го в отвратително скъперничество, като се позовават на думите на прочутия абат Луи де Ферие. Този абат разказва, че преди да замине за Рим като посланик, трябвало да се запаси с разкошни дарове, „понеже ако не прояви подобна предпазливост, човек не може дори да пристъпи пред Лъв IV“.

През оная епоха в Рим се смятало за напълно нормално църковните сановници да бъркат в джоба на подчинените си. Лъв IV смучел като пиявица и последната кръв от тялото на народа и пръскал огромни суми за своите чудовищни пиршества.

Римският народ изнемогвал в беднотия, а папа Лъв реставрирал разрушената от арабите черква „Св. Петър“[2]. Той купувал скъпи тъкани, балдахини, килими и гоблени; позлатил кръстовете, утварите и свещниците; положил върху мнимата гробница на свети Петър златна плоча, украсена със скъпоценни камъни и увековечил на барелефа себе си и краля. Гробницата била опасана с широк сребърен фриз, изключителен по изпълнение. Всичко това обаче бледнеело пред огромната сребърна дарохранителница, която тежала хиляда и шестстотин фунта.

Трогателен пример на християнската безкористност!

Общо за украсата на черквата „Св. Петър“ и за награди за нейните свещеници папата похарчил три хиляди осемстотин и шестдесет сребърни ливри[3] и близо две хиляди златни.

На нещастниците, които си изкарвали хляба с пот на челото и изпитвали много повече лишения, отколкото би трябвало да търпи човек заради греховете на нашия прародител Адам, първосвещеникът обещал царството небесно, ако бъдат покорни…

Затова въоръжете се с търпение!

[1] Лъв IV — папа (847–855 г.). ↑

[2] В началото на IX в. арабите на няколко пъти извършили опустошителни набези по западното крайбрежие на Италия. ↑

[3] Ливър — сребърна френска монета от XVIII в. (малко по-малка от франка); старинна френска мярка за тегло, равна приблизително на 0,5 кг. ↑

Папеса Йоана[1]

Въпреки енергичните протести на някои фанатици съществуването на папеса Йоана е установено и доказано неопровержимо. Тя сменила Лъв IV и заемала светия престол под името Йоан VIII близо две години.

За да не открие пола си, тя била принудена да пази своите любовни похождения в най-строга тайна и благодарение на това си спечелила сред населението безупречно реноме; славата за нейното целомъдрие така се затвърдила в Рим, че тя единодушно била избрана за папа.

Впрочем, тя заема достойно място сред жестоките и порочни папи, защото добродетелността й била само маска, която тя лицемерно носела от най-крехка възраст, за да утоли необузданото си честолюбие.

Смъртта на Йоана била трагична: на Възнесение[2], когато по обичая се устройва религиозно шествие, папесата с парадните одежди на първосвещеник и с порфира яздела на кон, заобиколена според установения ритуал от свита от епископи, сановници и велможи, начело на многохилядната процесия, която тържествено се отправила към базиликата „Св. Петър“.

Из пътя тя получила такъв силен пристъп на родилни болки, че паднала от коня. Гърчела се на земята и издавала нечовешки вопли. Най-сетне успяла да разкъса покриващите я свещени одежди и в страшни конвулсии се освободила от бременност.

Побеснелите свещеници не само не дали на никого да й окаже помощ, но я заобиколили отвсякъде, сякаш за да я скрият от любопитните погледи на тълпата. Проклинали я, обсипвали я с мръсни псувни, докато издъхнала.

По време на предсмъртната й агония тия изверги удушили нейното дете.

Главният аргумент на християнските писатели, които упорито отричат съществуването на папеса Йоана, се гради на това, че бог никога не би допуснал такъв неописуем позор, ето защо едно развратно момиче не е могло да заема престола на свети Петър, учреден лично от Исус Христос.

Не ще и дума, доводът е солиден!

На нас ни остава само да повторим въпроса, зададен на времето от историка Морис Лашатр: „Как е могъл да търпи създателят всички престъпления, богохулства и гнусотии на римските епископи? Как е могъл да допусне творецът папи еретици, вероотстъпници, блудници и убийци да окалят светиш престол?“

Бароний[3], един от най-големите ревнители на папството, е принуден да признае, че папите Бонифаций VI[4] и Стефан VII[5] са долни изверги, опозорили с деянията си дома господен; той ги обвинява, че са надминали и най-жестоките гонители на църквата.

Епископ Женебрар[6] твърди, че „в продължение на два века светият престол е бил заеман от чудовищно развратни папи и би трябвало да ги нарекат апостатически[7], а не апостолически; църковните работи са били в ръцете на жени, през всичките тия години престолът на първосвещеника се е намирал в спалнята на куртизанката“. И наистина, Теодора и Мареция, две нагли блудници, фактически се разпореждали, както си искат, с целия Рим: те качвали на трона на свети Петър своите любовници или синовете си и летописта съобщава за тези жени такива възмутителни подробности, че вашият покорен слуга не рискува да ги цитира.

Всичко това е история, господа клерикали! Вашата история!

[1] Папеса Йоана — в официалния списък на папите не се включва; съществуването й не е окончателно доказано. ↑

[2] Възнесение — един от главните църковни празници — в чест на възнесението на Христос на небето. Празнува се на 40-я ден след Великден. ↑

[3] Бароний, Цезар — италиански богослов (1538–1607 г.), кардинал, библиотекар на Ватикана, автор на „Църковни анали“ — 12-томен труд по история на църквата (обхващащ периода до XII в.). ↑

[4] Бонифаций VI — папа (896 г.). ↑

[5] Стефан VII — папа (896–897 г.). ↑

[6] Женебрар, Жилбер — бенедиктинец, архиепископ на Екс (в Прованс), богослов (1537–1597 г.), автор на редица трудове, в които ратувал за независимост на църквата от кралската власт. ↑

[7] Апостат (гр.) — отстъпник, изменник. ↑

На кого да бъде тиарата?

Бенедикт III[1] се възкачил на престола след смъртта на папеса Йоана. Неговото избиране възмутило свещеник Анастасий[2], който имал големи връзки в знатните кръгове. Честолюбивият съперник се втурнал в Латеранския дворец; той обсипал Бенедикт с ругатни, смъкнал му свещените одежди и дори, моля да бъда извинен, го наложил с кардиналския си кръст, след което го предоставил на грижите на двама свещеници. Свещениците на свой ред, за да спечелят благоволението на новия си господар, вързали яко нещастния Бенедикт и го изгонили с тояги от двореца.

Анастасий не се наслаждавал дълго на победата си: В Рим избухнал бунт, по улиците се завързали схватки между паписти и антипаписти и в края на краищата Анастасий бил изгонен позорно от двореца.

Тиарата отново била върната на Бенедикт и той я запазил до смъртта си, която настъпила след три години.

[1] Бенедикт III — папа (855–858 г.). ↑

[2] Анастасий — антипапа (855 г.). ↑

Отвратителни подробности

Може би само латинският език е способен да предаде както подобава бездната от подлости, с които е пълна историята на папството, и от престъпления, в които са замесени лично или косвено наместниците на свети Петър.

По предложение на Реймския архиепископ Гинкмар Бенедикт III свикал висшето духовенство, за да осъди дякона Хуберт, брат на Теутберга — жената на крал Лотар.

Почетният дякон Хуберт бил превърнал един женски манастир в публичен дом и събирал огромни приходи от това позорно заведение.

Освен всичко останало Гинкмар обвинявал Хуберт в престъпна връзка с кралицата — собствената му сестра.

По тоя повод Гинкмар изпратил до първосвещеника писмо, в което подробно разказвал за кръвосмесителната връзка между красивата Теутберга и брат й. По думите на архиепископа кралицата си била признала, че в изблик на най-нежни чувства Хуберт я прелъстил, в резултат на което тя забременяла, а брат й, за да запази в тайна фаталното произшествие, убил плода на тяхната любов.

„Никога — добавя ученият прелат — една жена не е способна да зачене, без да е имала интимни отношения с мъж… Пресветата дева е заченала само благодарение на специалното разрешение на господа и когато станала майка, запазила девствеността си на недокосната девойка…“

След като изписал доста страници по този въпрос, прелатът молел първосвещеника да го извини за неприличните думи, които не можел да избегне, макар че санът му налагал това.

Безспорно, много по-умно би било да помисли за това още в началото на писмото и да посмекчи стила си; но тогава потомството би било лишено от един превъзходен литературен паметник, който разкрива както деянията, така и начина на мислене на свещенослужителите.

Нека смятаме, че ни е провървяло!

Женски хитрини

Бенедикт III умрял, без да дочака процеса срещу дякона Хуберт и сестра му Теутберга. Светият престол останал свободен цял месец; римляните очаквали пристигането на Людовик Немски[1] за избора на нов папа.

Когато дошъл кралят, най-много гласове получил Николай[2], млад свещеник от знатен род, който бил секретар на Бенедикт.

Още през време на церемонията на просвещаването му новият папа се проявил като ревностен защитник на авторитета на папската власт; при това той показал повече наглост и високомерие от всичките си предшественици.

Той пожелал кралят да стои гологлав при появяването му и да съпровожда пеш процесията, като води за юздата неговия кон от базиликата „Св. Петър“ до Латеранския дворец. Но върхът на всичко било сбогуването със светия отец, когато набожният крал паднал по очи, ударил три пъти чело о земята и разцелувал папския пантоф!

За обвинението на архиепископ Гинкмар срещу Теутберга и Хуберт щели вече съвсем да забравят (подобни скандали се случвали доста често и духовенството не си спомняло за тях), но братът и сестрата се оставили пак да ги заловят на местопрестъплението. Съпругата на злочестия Лотар била затворена в манастир до произнасянето на присъдата от епископите на кралството. Но кралицата, която се страхувала от отмъщението на съпруга си, забягнала от манастира с брат си Хуберт, като се надявала да намери закрила при Карл Плешивия[3]. Изглежда, че въпреки голата си глава този крал все пак имал някакъв чар, защото госпожа Теутберга побързала да му стане любовница.

Но за кралицата било трудно да се помири с положението на обикновена фаворитка и затова с дързост, достойна за титлата й, отишла при папата, за да обжалва обвинението на френските епископи.

Лотар от своя страна се изплашил, че невярната му съпруга може да настрои светия отец срещу него, и побързал да изпрати в Рим своите пратеници, за да предупреди Николай I на какви интриги е способна развратната кралица.

Но първосвещеникът, както и всички прелати от римския двор, вече били изпаднали под влиянието на Теутберга: те не мечтаели за нищо друго, освен да бъдат прелъстени от тази красавица.

С една дума, съборът обявил кралицата за невинна и заплашил Лотар, че ще го отлъчи от църквата, ако не прибере жена си.

Църковната справедливост прилича на водевилна актриса — тя също обожава лудориите!

Още един епизод от същата епоха. Малко по-късно, вече след като крал Лотар бил удостоен с доживотната титла рогоносец, папата свикал нов събор, който трябвало да разгледа обвинението в изневяра, предявено срещу красавицата Ингелтруда, дъщеря на херцог Матфрид и съпруга на херцог Босон Ломбардски, от когото тя избягала с любовника си, след като задигнала скъпоценностите му.

Този пострадал съпруг простил на своята виновна, но съвсем неразкаяла се съпруга, и понеже все още хранел любов към нея, правел всички усилия да я върне.

След като се убедил, че молбите са напразни, херцогът се решил да помоли папата да използва своето влияние и да принуди невярната жена да изпълни дълга си пред краля и пред… кралството.

Николай се вслушал в молбите на Босон и свикал в Милано събор, на който била извикана и Ингелтруда: нейното присъствие донякъде би попречило на благородното събрание да я отлъчи от църквата.

Ако изразът „затваряй си устата“ е съществувал в речника на онази епоха, безсрамната съпруга вероятно би могла да даде достоен отговор на първосвещеника. Но тъй като не разполагала с подобно оръжие, тя просто отказала да отговаря и не се възползвала от поканата.

Осъдили я, но нито анатемата, нито увещанията дали нужния резултат. Когато получила едикта за отлъчването си, Ингелтруда го хвърлила в огъня и взела пратениците на подбив:

„Ако вашият свети отец иска да свиква събори, да вкарва жените в правия път и да се намесва в изневерите, предайте му, че напразно си губи времето, като издава църковни едикти. Нека по-добре оправи своето мръсно духовенство; нека забрани на монахините да раждат и нека изгони содомитите от собствения си дом!“

Новината за това, как са били посрещнати неговите пратеници, вбесила папата. Той веднага заповядал на епископите в Лотарингия[4] да изгонят развратницата от града, а нея заплашил с втора анатема, ако не се върне при мъжа си.

Ингелтруда, която ясно изразила отношението си към заплахите и църковните проклятия, най-спокойно се оттеглила при Кьолнския епископ и открито станала любовница на този прелат.

Ако тя се беше опитала по примера на благоразумната Теутберга да отиде в Рим и да поиска лична аудиенция при папата, вместо проклятие безспорно щеше да получи благословията на светия отец. Преди да хвърли третата анатема върху Ингелтруда, папата лично обещал да прости на виновната, ако тя се яви пред него със съответна сума в сребро.

Светият отец е искал от дамите да заплащат посещенията си при него…

Коментарът е излишен!

[1] Людовик Немски — германски крал (840–876 г.), син на Людовик Благочестиви. ↑

[2] Николай I — папа (858–867 г.). ↑

[3] Карл II Плешиви — франкски крал (840–877 г.), син на Людовик Благочестиви. ↑

[4] Лотарингия — областта западно от Рейн. Една от частите, на които се разпаднала империята на Карл Велики. ↑

Един архиепископ осъжда Николай I

Папа Николай I може да е имал известни несполуки в отношенията си с нежния пол, но от светската власт и от църковните магнати той изисквал пълно зачитане на своя авторитет.

Безграничното му високомерие, както и указите му предизвикали силна опозиция от страна на някои сановници на католическата църква.

Свиканият в град Мец[1] събор на епископите на крал Лотар заявил, че независимо от указите на светия отец напълно оправдава постъпката на края — развода му с Теутберга.

На Готие, архиепископ Кьолнски, и Теутгод, архиепископ Трирски, било възложено да връчат на светия отец решението на събора. Николай I нарекъл събора в Мец сборище на негодници и крадци, отменил неговото решение и лишил от епископски сан френските прелати.

Теутгод и Готие не се поддали на заплахите и изпратили до краля коленопреклонна молба да накаже папата, задето се осмелил да оскърби кралските представители.

Ето някои цитати от посланието на архиепископ Готие до светия отец:

Първосвещениче, ти оскърби нас, както и нашите събратя, ти оскърби всички човешки права и наруши законите на църквата, ти надмина с постъпките си всички свои високомерни предшественици. Твоят съвет се състои от продажни, разюздани и безчестни свещеници и монаси, какъвто си и самият ти…, ти си палач на християните… Страхлив тиранино, та носиш името роб на робите и прибягваш до предателство, използваш златото и стоманата, за да бъдеш господар на господарите… Ти се осмеляваш да наречеш нас нечестиви! Но как ще наречеш духовенството, което кади тамян на твоето могъщество и възпява властта ти? Как ще наречеш своите тъпоумни свещеници, тия изчадия на ада, чиито сърца са от метал, а бедрата им са покрити с мръсотията на Содом и Гомора? Тия служители са създадени, за да пълзят пред теб. Горделивецо, те приличат на теб, те са напълно достойни за Рим, този ужасен Вавилон, който ти наричаш вечен и непогрешен свещен град. Да, тая пасмина, осквернена от прелюбодеяния, кръвосмешение, изнасилване, отровителство и убийства, е достойна да представлява твоята прокълната свита, защото Рим е леговище на всички пороци, свърталище на демони и твое свърталище, папа, защото името ти е сатана!

Това послание, рисуващо толкова ярко нравите на римската църква, е особено интересно поради факта, че получило одобрението на доста епископи, които още не били засегнати от римската зараза.

[1] Мец — град в Лотарингия, на река Мозел. През средните векове влизал в състава ту на Франция, ту на Свещената римска империя. ↑

Пръст Божи

В отговор на оплакването на Кьолнския и Трирския архиепископ Людовик II, който бил възмутен от постъпката на папата, поел с армията си към Рим, за да защити свалените прелати.

Светият отец се готвел да даде отпор на самозабравилия се крал и наредил да се отслужи навсякъде молебен, за да се възбуди фанатизмът на римляните. Но папските орди скоро се огънали под натиска на войските на монарха.

Тогава папата решил да изчака, а верните му съратници започнали да действат подмолно. Развръзката настъпила скоро: не след дълго се разнесла вестта за внезапната смърт на един от кралските офицери, който през време на една схватка строшил украсения със скъпоценности кръст. Трупът му се покрил с черни петна, явни признаци на силна отрова. А самият крал бил съборен от пристъпи на мъчителна треска.

Клерикалите започнали да крещят за чудо: така господ наказал враговете на църквата. И простият народ повярвал в чудото.

Изплашеният Людовик покорно се съгласил с всички искалия на папата и Николай I триумфално се завърнал в двореца си. Той издал в чест на своята победа строг ултиматум, в който на френските прелати под страх от изтезания се препоръчвало да напуснат незабавно двореца.

Моралът на първосвещеника

Веднъж българският цар Борис[1], който се покръстил, изпратил при светия отец свои представители с богати дарове. Те трябвало да получат от папата указания по въпроси, засягащи религията[2].

Ето отговора на първосвещеника:

Вие ни съобщавате, че сте покръстили поданиците си въпреки тяхното несъгласие, поради което избухнал бунт, заплашващ вашия живот. Хвала на вас, защото сте укрепили авторитета си, като сте заповядали да избият заблудените овце, отказващи да влязат в кошарата; вие не сте сторили никакъв грях, като сте проявили такава свещена жестокост; напротив, заслужавате похвала, защото сте унищожили враговете, които не са пожелали да влязат в лоното на апостолската църква, и по този начин сте отключили царството небесно за подвластните ви народи. Нека царят не се бои от убийства, ако те могат да държат поданиците му покорни или да ги подчинят на християнската вяра! Бог ще го възнагради за греховете на този свят и във вечния живот.

Кой няма да се потресе, когато чете тези редове! Може дори някой да се усъмни в тяхната достоверност, но колкото и да е печално, цитатите, които посочваме тук, са взети от автентични исторически документи. Освен това, нима изказаните в това писмо мисли представляват изключение? Уви, така е било през цялата история на католицизма.

Ако раят наистина съществува, не е ли по-добре честните хора да си теглят куршума, отколкото случайно или по някаква грешка да се озоват в тая благочестива компания!

[1] Борис-Михаил — български цар (852–889 г.). ↑

[2] В 865 г. Борис приел християнството от Византия, а още през 866 г. тайно от византийците се обърнал към папата с молба да му даде указания по въпросите на вярата, а също и на гражданското управление. ↑

Епископ братоубиец

През понтификата на Йоан VIII[1], сто и единадесетия папа, Неаполитанският херцог Сергий се съюзил със сарацините въпреки най-строгата забрана на пресветия отец.

За да го накаже за своеволието, разгневеният папа заповядал на епископ Атанасий, роден брат на злочестия херцог Сергий, да го нападне през нощта, да му избоде очите и да го изпрати в Рим.

Прелатът на драго сърце изпълнил желанието на папата, защото случаят му давал възможност да наследи Неаполитанското херцогство.

Йоан не само признал официално узурпатора и му изказал похвала, но дори изпратил на братоубиеца четири хиляди унции сребро като награда за неговото усърдие.

Щом наказал непослушния херцог, първосвещеникът побързал сам да сключи договор с неверниците.

Наистина от негова гледна точка (имаме предвид гледната точка на църквата) едно обстоятелство го оправдавало: той предварително знаел, че ще наруши този договор. Светият отец искал да спечели време, защото гръцките войски били обещали да му дойдат на помощ.

Ето още един щрих, който характеризира църковния морал!

* * *

И така, папата очаквал подкрепления и се надявал да си отмъсти на сарацините; той мечтаел да устрои едно хубаво клане и да извлече от него всички възможни изгоди. Според договора сарацините трябвало да прекратят набезите си в църковните владения, срещу което папата се задължавал да им изплаща по двадесет хиляди унции годишно.

Изглежда Йоан си е направил такава сметка: вместо да плащам на някакви неверници, защо да не ги изколя до един!

Уви, плановете на светия отец били провалени от врагове, много по-сериозни в сравнение с арабите.

Ламберт, синът на Гюи, херцога на Сполето[2], и някои други видни аристократи, възмутени от политиката на Йоан VIII, нападнали с многобройни войски Рим, без да срещнат никаква съпротива, завладели свещения град, обсадили Латеранския дворец и скоро го превзели. Ламберт собственоръчно измъкнал папата иззад завесата, зад която се криел той, и го заключил в една от залите на катедралата „Св. Петър“. След това победителите облекли папата във власеница и го поверили на един строг монах, който му помогнал да измоли от господа прошка за всичките си грехове.

Заговорниците провъзгласили Карломан[3] за император на Италия с надеждата да намерят в негово лице благодарен защитник, ако Йоан VIII намисли да предприеме нещо; впрочем те смятали, че след като са дали такъв урок на папата, ще бъдат гарантирани от всякакви коварни изненади от страна на светия отец.

Обаче Йоан VIII не си губел времето; щом получил свобода, той свикал събор и отлъчил от църквата Ламберт и останалите херцози, замесени в преврата. След това светият отец заминал за Галия[4], като се надявал да събере там достатъчно силна армия и да си отмъсти за изтърпените унижения.

Той свикал събор в Троа[5], умолявал епископите и сеньорите да въоръжат кораби, увещавал краля да раздаде на васалите си оръжие за защита на светия престол. Речта му започнала патетично, а завършила със заплаха:

Треперете, защото можете да си навлечете наказанието, което очаква всички властници, отказали да защитят своя първосвещеник!… Сеньори и епископи, послушайте ме, заклинам ви незабавно да пожертвате имота, жените и децата си и да умрете за славата на светия престол.

В отговор на това съборът мълчал многозначително.

И папата, който възлагал големи надежди на събора в Троа, се оттеглил крайно недоволен. На излизане той промърморил нещо. Може би е произнесъл на латински:

„Каквото и да ми разправяте, тежка е папската корона!“

[1] Йоан VIII — папа (872–882 г.). ↑

[2] Сполето — град (и херцогство) в Средна Италия (северно от Рим). ↑

[3] Карломан — крал на Италия (умрял в 880 г.), син на Людовик Немски. ↑

[4] Галия — през древността територията на съвременна Франция, Белгия, Холандия, Швейцария и Северна Италия. Тук се подразбира Франция. ↑

[5] Троа — град на река Сена, югоизточно от Париж. ↑

Папа фалшификатор

Става дума за същия този знаменит Йоан VIII.

През време на една от дискусиите на събора в Троа епископите представили на папата завещанието на Карл Плешивия, в което кралят оставял на сина си Френското кралство и прибавял към него духовния меч на свети Петър — доказателство, че става дума и за Италия, и за императорската титла.

От името на краля прелатите предложили на папата да утвърди това завещание.

Йоан се съгласил на драго сърце, но поставил едно скромно условие.

Той заявил, че има неоспорими права върху абатството Сен Дени, което уж му било подарено от Карл Плешивия, представил съответния документ и предложил на Людовик Пелтека[1] да утвърди дарителната грамота в замяна на империята.

Още най-повърхностните разследвания показали, че светият отец е изфабрикувал най-обикновен фалшификат. Но подлецът с тиара не получил ритник по задника, макар че напълно си го заслужавал; впрочем абатството носело на короната големи приходи и кралят проявявал достатъчно разум, да не го размени срещу една празна и безполезна титла.

Както виждате, Йоан VIII е притежавал всички необходими качества, за да се нареди между папите от първа категория. Уви, ние не можем да добавим, че църквата го е провъзгласила за светец.

Дали от разсеяност или поради несправедливост — това е еднакво прискърбно!

[1] Людовик II Пелтека — френски крал (877–879 г.). ↑

Отмъщението на римлянката

Йоан VIII умрял в 882 година. Аналите на прочутото Фулдско абатство съобщават доста интересни подробности за неговата кончина.

Този злополучен папа внезапно се влюбил в… един женен мъж; веднъж той дори се осмелил да похити своя възлюбен, за да се отдаде безпрепятствено на пагубната си страст.

Дали от ревност, или по други съображения, съпругата на този интересен субект решила да си отмъсти на папата прелъстител и го отровила.

Съучастниците й видели, че отровата не действа достатъчно бързо, вмъкнали се през нощта в апартамента на светия отец и го ударили с чук по черепа.

Кардинал Бароний прибавя към този разказ кратка забележка в духа на надгробните епитафии:

„Такава смърт е напълно достойна за този гнъсен папа.“

Откровено казано, ние изцяло се присъединяваме към неговото мнение.

Приживе разложен…

Приемникът на содомита Йоан VIII бил качен на престола под името Мартин II[1].

Новият папа по нищо не отстъпвал на предшественика си Йоан VIII — нито по шарлатанство в политиката, нито по развратност, нито по високомерие.

Земното му съществуване не било дълго: той седял на трона само една година и пет дена — това е цялото му предимство пред папа Йоан VIII.

Новият папа починал в 884 година, но за неговата смърт няма вина никой. Папа Мартин бил истинска развалина благодарение на своя начин на живот и още преди да издъхне, се разложил.

Бър-р-р-р!

[1] Мартин II — папа (882–884 г.). ↑

Разпродажба на търг

Адриан III[1], който сменил Мартин II, бил син на свещеник. През периода на неговия понтификат римското духовенство продължавало да се отдава на най-противоестествени наслаждения. Свещениците вече не се задоволявали с куртизанки, те поддържали публични домове, където любителите на извратеното намирали както жени, така и мъже, винаги на техните услуги.

През оная епоха държавните и църковните длъжности се добивали с помощта на убийствата или златото. Изневярата и кръвосмешението били нещо обикновено, когато се касаело за постигането на целта. Известно е, че в папския дворец в Рим се продавали на публичен търг епископски титли.

Но за каква титла би могъл да мечтае посредникът между бога и хората? Нима престолът на небесния не му дава неограничена власт? Нима той не го е направил властелин на властелините, най-могъщото лице на света?

Папа Адриан III се стремял, както и предшествениците му, да унищожи всяко влияние на държавата върху църковните работи и да се разпорежда самоволно с обширни княжества. Нищо чудно, с увеличаването на неговата мощ растяло и богатството му!

Адриан III се осмелил дори да издаде указ, който разрешавал на свещениците да определят по свое усмотрение най-достойния принц за крал на Италия.

Лесно е да се досетим по какви признаци е избирало духовенството най-достойния!…

Народът живеел скотски, тънел в невежество и нямал сили да отхвърли папското иго; и почти цял век Италия била плячка на малоумни и жестоки тирани.

Адриан III заел престола на небесния отец през май 884 година и умрял след една година с репутация на високомерен, алчен и развратен.

И църквата го направила светец.

[1] Адриан III — папа (884–885 г.). ↑

Алчността на монасите

През времето на Адриан III сарацините често нападали римските територии.

Техният предводител Сангдам знаел добре, че в манастирите се крият несметни богатства. Сарацините превзели манастира „Св. Винченцо“. Ограбили го и веднага след това нападнали прочутата обител „Монте Касино“[1], люлка на ордена свети Бенедикт[2].

Сангдам изненадал монасите и обсадил малкото абатство, но не го превзел, понеже високите стени и бастиони на прочутия манастир представлявали същинска крепост.

Сарацините се утешили с това, че ограбили манастирската черква, разположена по-долу, на склона на хълма. Те намерили там неизброими съкровища, награбени от монасите чрез изнудване и шантаж. След това сарацините опожарили черквата и се оттеглили, доволни от плячката, която надминала всичките им очаквания.

За да компенсират загубите, монасите веднага започнали строеж на нова черква, защото дълбоко вярвали в човешката глупост; тези кожодери умеели да ценят таланта си…

И наистина, след известно време те станали още по-богати отпреди.

[1] Манастир близо до Неапол, основан в 529 г. от Бенедикт Нурсийски (около 480 — около 543 г.), канонизиран църковен деец. Той въвел специален устав за монасите, с което сложил началото на ордена на бенедиктинците и изобщо на създаването на монашески ордени. ↑

[2] Католически монашески орден, основан в началото на VI в. Уставът изисквал от неговите членове строга дисциплина и спазването на три обета: постоянно пребиваване в манастира, въздържание и послушание. Орденът се превърнал в едър притежател на земи, активно подкрепял папата. ↑

Изтребване на скакалците

В Алжир, където скакалците причиняват страшни опустошения, се прилагат много начини за спасяване на реколтата. Най-често там разстилат по земята дълги платнища и по такъв начин ловят страшните паразити.

Римляните изобретили по-добър начин.

В 885 година скакалците се прехвърлили от Алжир в Италия и нападнали житата, лозята и градините на гражданите; населението било заплашено от глад.

Адриан III по това време бил на смъртно легло. Трябвало да се избере нов папа.

— Да изберем свещеника Стефан[1]! — викали в един глас и духовниците, и сановниците, и простият народ. — Само той ще ни спаси от скакалците.

Стефан VI бил избран, въпреки че самият той възразявал — дали защото нямал големи претенции или пък гледал с недоверие на бъдещето си: по онова време светите отци не се задържали дълго на престола! Бандитската шайка, която ги заобикаляла, не страдала много от угризения на съвестта и за най-малката изгода спокойно можела да сипе мишеморка в супата на Христовия наместник!

Не се знае от какви подбуди, се е ръководил Стефан, но той категорично отказвал да наложи на главата си неудобната шапка, наречена тиара; затова почти насила го измъкнали от уютното му жилище и триумфално го понесли към Латеранския дворец.

По време на тържествената процесия небесата внезапно се продънили, рукнал пороен дъжд и всички се измокрили до кости, включително и скакалците…

Как да не се развикат поповете, че е станало чудо?!

Но през следващите дни настъпила горещина, след нея суша и скакалците отново се развилнели.

Чудото се провалило!

Светият отец се измъчвал, че не е оправдал доверието на избирателите си, и наредил да раздадат на земеделците светена вода, за да се поръсят нивите и лозята: все пак трябвало да се води някаква борба с ужасните паразити!

Някои летописци разказват, че светената вода наистина помогнала… Твърде възможно е тези лакоми същества да са умирали от… смях!

Нека се спрем мимоходом на разочарованието, което преживял Стефан VI няколко дена след посвещаването си.

Той поканил епископите, представителите на кралете и висшите сановници да влязат заедно с него в Латеранския дворец, за да освидетелстват състоянието на папското жилище, чийто господар ставал той.

Стефан VI, естествено, разчитал да намери в двореца несметни богатства: всеки знаел, че неговите предшественици искали богати дарове и за най-дребната услуга — такъв им бил обичаят и ние неведнъж споменавахме за него.

Уви! Празни илюзии! Съкровищницата на Латеранския дворец била съвсем празна.

Празни се оказали килерите, зимниците и хамбарите.

Що се отнася до мебелировката, тя изобщо липсвала. Папите били превърнали абсолютно всичко в злато и изплюскали цялото свещено имущество. Не се намерили дори достатъчно прибори за трапезата на горкия Стефан.

Здравата си пирували неговите предшественици! Това се казва апетит.

[1] Стефан VI — папа (885–891 г.). ↑

Крадец, убиец и девственик

Такъв бил Формоз I[1], приемникът на Стефан VI, сто и петнадесетият папа. В началото на своята духовна кариера, по времето на папа Николай I, той бил изпратен в България като епископ. През време на престоя си там той натрупал огромни ценности, като използвал суеверието и невежеството на народа, на който проповядвал догмите на християнството. Неговото възкачване на светия престол се оспорвало от привържениците на херцог Тосканели, който му противопоставял свещеника Сергий. Но Гюи[2], кралят на Италия, вече бил провъзгласил Формоз и новият папа се настанил в Латеранския дворец.

Неговите врагове обаче не се укротили. Борбата за трона на свети Петър продължавала през целия му понтификат и Рим се обливал в кръв от безбройните убийства. На тази почва възникнали разногласия между Формоз и краля. Папата бързо забравил на кого дължи избирането си (неблагодарността е типична за свещенослужителите) и повикал в Италия Арнулф[3], краля на германците, като му обещал империята.

Арнулф не се оставил да го молят дълго: начело на многобройна войска той се запътил за Рим, завладял града и без да губи време отишъл право в базиликата „Св. Петър“, където народът го коронясал.

Сега вече Формоз дал воля на яростта си! Под предлог че иска да се разправи с еретиците за оскърбления срещу религията, той дал възможност на войниците на новия крал да избият всички граждани на Рим.

Арнулф бил наказан, загдето помогнал на изверга. Един гражданин, преоблечен като слуга, сипал във виното му бавно действаща отрова и след три години, целият покрит с рани, Арнулф умрял в страшни мъки.

Формоз също не се наслаждавал дълго на тържеството си. Той предал богу дух с двойно чувство на удовлетворение: за това, че е прекрачил прага на царството божие така девствен, както е излязъл от утробата на майка си, и загдето е изклал половината население на Рим.

[1] Формоз I — папа (891–896 г.). ↑

[2] Гюи — крал на Италия, император на Запада (889–894 г.). В 891 г. бил коронясан в Рим. ↑

[3] Арнулф — германски крал (888–899 г.), внук на Людовик Немски. ↑

Двуседмично царуване

За разлика от Стефан VI, който, както вече знаем, упорито отказвал да приеме тиарата, Бонифаций VI[1] нямал намерение да чака, докато заровят трупа на Формоз, и повел яростна борба срещу съперниците си за престола на свети Петър.

Той пръскал пари с шепи, давал клетвени уверения и на благородниците, и на духовниците — с една дума, осигурявал си избирането с тежък труд.

Над неговото минало човек може да се позамисли: Бонифаций бил лишен от дяконски сан заради прелюбодеяние и убийство.

Горкичкият Бонифаций! Могъл ли е да предвиди той какво му готви съдбата? Би ли влагал толкова страст в гонитбата за папската корона? Един от неговите съперници — Стефан, епископ Анежки, го отровил четиринадесет дни след избирането му.

Две седмици, естествено, са кратък срок, но той поне се насладил на властта до насита. Голям любител на оргиите, лакомник и пияница, този кратковременен папа, грубо казано, „се тъпчел до гуша“.

Гуляите на Бонифаций са цяла епопея в историята на апостолския престол, защото неговите свети възглавници се запознали с твърде разнообразия колекция от пияници, чревоугодници и развратници!

Кардинал Бароний опровергава версията, която е приета от почти всички летописци от онова време; той твърди, че Бонифаций VI — когото между другото нарича мръсен скот — е умрял не от отрова, а на масата през време на една оргия от чудовищно преяждане.

Ние не оспорваме никоя от двете версии. И двете са правдоподобни. Изхабен от най-различни пороци, достопочтеният Бонифаций вече е бил три четвърти прогнил, когато се възкачил на престола. Като го отровил, Стефан само ускорил развръзката, която и без това нямало да се забави много.

[1] Бонифаций VI — папа (896 г.). ↑

Стефан VII

Ето още един свети отец, който не само разваля нашата колекция, но дори блести като бисер на фона на негодниците, изредили се един подир друг на престола на небесния ни отец.

Трябва да признаем, че никой от неговите предшественици не е бил такъв суетен тъпак. Той се наричал княз на князете, владетел на владетелите, крал на епископите, съдник на смъртните! И не само че не протестирал срещу откритото грубо ласкателство на фаворитите си, но дори сам смятал, че е дарен от божията благодат и затова е способен да изпълнява ролята на всевишния. Той искрено вярвал, че всяка негова прищявка стои по-горе от който и да било закон.

Именно по негово време бил провъзгласен принципът за непогрешимостта на папата. Тази идиотска доктрина получи официално одобрение по-късно, вече през XIX век, т.е. след Волтер и Френската революция! При Пий IX католическият свят се оказа толкова глупав и страхлив, че прие догмата, която позволява на един човек да се обяви за всезнаещ и да си присвои всемогъща власт — същата власт, която преди това вярващите приписваха с благоговение единствено на бога.

Престъпленията и безумствата на Стефан VII

През IX век, по думите на историка Платина[1], „светият престол стана крайната цел на всички честолюбиви интриганти и леговище на всички пороци. Той се спечелваше със злато и кръв.“

Стефан VII бил толкова прост, че едва се подписвал и не знаел дори елементарните основи на религията; на всичко отгоре той бил толкова хитър, колкото и развратен.

Каквото и да кажем за него, все ще бъде малко: неговата порочност не знаела граници. А за отвратителните си оргии той надминал дори Йоан VIII.

Стефан VII, син на свещеник и куртизанка, през живота си на всяка крачка потвърждавал своя толкова благороден произход.

В началото на понтификата му хрумнала една мисъл колкото мрачна, толкова и забавна: да изрови от гроба тялото на светейшия папа Формоз, което лежало под земята вече седем месеца, и да накаже бившия узурпатор.

Пред събралите се висши духовници в Рим било разиграно ужасяващо зрелище: домъкнали за краката трупа на Формоз и го настанили на трона; облекли го с папските одежди, надянали на главата му тиарата, сложили в ръката му жезъла. Назначили на покойника адвокат — наистина не толкова за защита, колкото за публично покаяние. От името на клиента си, който не можел нито да потвърди, нито да опровергае обвиненията, този наистина странен защитник обвинявал доверителя си във всички смъртни грехове. След неговата реч светият отец прочел присъдата, по силата на която Формоз бил отлъчен от църквата, и с един ритник съборил бившия папа от престола.

Но дори и този акт на диво зверство не укротил побеснелия кретен; по негово нареждане свалили от трупа свещения филон, отсекли му трите пръста на дясната ръка[2], строшили му ръцете и краката и едва след като палачът му отсякъл главата, обезобразените останки били хвърлени в Тибър.

Стефан VII не чакал дълго възмездието за престъпленията си. На 2 май 897 година група заговорници, които отдавна замисляли да убият папата, осъществили плана си. Папата бил хвърлен в една килия за изтезание и удушен с въжета, усукани от раздрания му царствен филон.

[1] Платина, Бартоломео де Саки — италиански хуманист (1421–1481 г.)е отговарял за ватиканската библиотека по времето на Сикст IV, автор на биографии на папи, на философски трактати и исторически съчинения. ↑

[2] С трите пръста на дясната си ръка папата дава благословия. ↑

Църквата през IX век

Клерикалите не могат да отрекат авторитетността на кардинал Бароний. Но ето какво пише този съвсем правоверен историк:

Никога никакви раздори, нито граждански войни, нито преследвания срещу езичници или гонения срещу еретици и схизматици[1] не са причинявали на църквата толкова страдания, както тези чудовища, които завладяха трона на Христос чрез симония[2] и убийства… Римската църква се превърна в безсрамна уличница, покрита с коприна и украсена със скъпоценни камъни, публично проституираща срещу злато. Латеранският дворец се превърна в гнъсен вертеп, където духовници от всички националности си оспорват с продажните жени първенството по разврат и разюзданост.

Струва ми се, че е ясно. По-точно формулирано признание човек не е в състояние да си представи — тук не може да става дума за някаква двусмисленост! Свещениците са проституирали като уличници! Те са карали хората да им плащат за техните мръсни ласки и за тяхната противна благосклонност!

Сутрин те служели литургия и превръщали хляба в тялото Христово, а вечер се продавали на последователите на Герма.

„По никое друго време — казва Бароний — свещениците, и особено папите, не са извършвали толкова много прелюбодеяния, насилия, грабежи и убийства!“

По-нататък ще видим, че приемниците на изброените папи по нищо не отстъпват на своите предходници и че историята на светия престол не представлява нищо друго, освен гигантска архива на престъпления и позор!

[1] Схизматици — гр., схизма — разцепление. Католиците наричали схизматици представителите на православната църква. ↑

[2] Симония — широко практикувана през средните векове търговия с църковни титли и длъжности (по името на евангелския влъхва Симон, който искал да купи от апостолите „благодатта на светия дух“). ↑

Въздух! Въздух!

Навлизаме в период, още по-отблъскващ от оня, който описахме в предишните глави. Започва епохата, която се ползва с лошо име в историята — наричат я „римско царство на блудниците от двата пола“. Най-долнопробни блудници са управлявали християнската църква, а папите и епископите са пълзели в краката им.

Платина, Женебрар и Бароний наричат в произведенията си първосвещениците от X век бащи на симонията, магията, тиранията, кражбата и убийството.

По-нататък ще се убедим, че това не е никакво преувеличение.

Парадът се открива от Роман I[1], сто и осемнадесетия папа.

Още на другия ден след избирането си той отменил указите на Стефан VII против Формоз. Трябва да отбележим, че повечето наместници на Христос, обявявайки себе си за непогрешими, с някакво поразително настървение разобличавали деянията на своите предшественици. Тези необуздани честолюбци не разбирали, че като разкриват пред народа истинския лик на прословутата непогрешимост, сами си произнасят обвинителна присъда.

По думите на Платина, обзети от завист и страх, свещениците хвърлиха народа в мрака на невежеството и суеверието.

Ние няма да се спираме специално на такива папи като Роман I, Теодор II[2], Йоан IX[3] и т.н., защото дейността им е убийствено еднообразна.

Роман I е заемал светия престол само четири месеца. И все пак, независимо от толкова късия срок, той смело може да бъде присъединен към папите от първа категория в тази колекция на развратници.

Теодор II, приемникът на Роман I, умрял двадесет дена след избирането си. Престолът бил наследен от Йоан IX — „най-хрисимия от цялата плеяда папи“, както пише Бароний. Известно е, че той бил голям сребролюбец: провинилите се епископи получавали индулгенция лично от него, ако не се скъпели и внасяли лептата си в касата на свети Петър. Нека вземем за пример историята с тримата прелати — Петър, Паскал и Силвестър, участвали като обвинители в събора, на който бил осъден трупът на Формоз.

Йоан IX поискал да възстанови честта на този първосвещеник и свикал нов събор. Присъдата срещу Формоз била анулирана, а обвинителите му — отлъчени от църквата. Те смирено помолили да им се даде възможност да преразгледат собствените си минали обвинения. Йоан се съгласил и още на другия ден обявил, че опрощава виновните. За едно денонощие Петър, Паскал и Силвестър успели да си купят от папата прошка за греховете. Това не им струвало евтино, но те отлично разбирали, че ако останат в лоното на църквата, с помощта на вярващите бързо ще компенсират загубите си.

[1] Роман I — папа (897 г., август — ноември). ↑

[2] Теодор II — папа (897 г., декември). ↑

[3] Йоан IX — папа (898–900 г.). ↑

Постижения на християнството

Нека читателят ми прости едно малко отклонение.

При всеки удобен случай клерикалите твърдят, че християнството било спомогнало за развитието на човечеството. Това твърдение противоречи на истината и се оборва много лесно.

Много векове преди да бъде изобретена тази религия, хората непрекъснато трупали нови знания. Развитието на науката напредвало с бързи крачки. Девет века след възникването на християнството човечеството потънало в мрака на невежеството, суеверието и варварството.

След смъртта на Бенедикт IV[1], сто двадесет и първия папа, приемник на Йоан IX, кралят на Англия Едгар[2] пише:

В Рим може да се видят само оргии, разврат, чревоугодие и блудство. Домовете на свещениците са се превърнали в домовете на позора, в свърталища на блудници и содомити. Там денонощно се танцува и свири. Песните, прославящи Бакхус[3], сладострастните танци и оргиите на Месалина[4] са заменили за тях литургиите и молитвите.

Корупцията на свещениците бързо обхванала всички слоеве на обществото; народът изнемогвал от бедност, докато църковните йерарси все повече затъвали в оргии и виждали пред себе си една-едничка цел — облагите.

Свети Йоан Хризостом[5] казва: „Цялото зло на този свят идва от олтара.“ Ще прибавим тук и думите на свети Йероним: „Никъде няма такива скотове, фарисеи[6] и отровители на народа, както сред свещениците и кралете.“

[1] Бенедикт IV — папа (900–903 г.). ↑

[2] Едгар — английски крал (959–975 г.). ↑

[3] Бакхус — гр., Вакх, Дионисий — древноримски бог на растителността, покровител на лозарството и винарството. Празниците в негова чест се ознаменували с неописуем разврат (вакханалии). ↑

[4] Месалина — съпруга на римския император Клавдий (41–54 г.), която била прочута с развратността си. Името й е станало символ на безсрамие и разпуснатост. ↑

[5] Св. Йоан Хризостом — Йоан Златоуст (347–407 г.), константинополски патриарх, отец на църквата, бележит проповедник и богослов. Бичувал пороците на духовенството, жестоко преследвал еретиците, приканвал към аскетизъм и отказване от земните удоволствия. ↑

[6] Фарисеи — представители на една древноеврейска религиозно-политическа секта, които обръщали много голямо внимание на външните прояви на благочестието. Станали са синоним на неискреността и лицемерието. ↑

Христофор палачът[1]

Колкото и странно да е това, след смъртта на Бенедикт IV римляните избрали за папа един много честен човек. Очевидно е станала някаква грешка, но тя бързо била поправена.

Лъв V[2] — така се казвала тази рядка птица — бил свален от честолюбивия Христофор, тъкмо от оногова, на когото папа Лъв бил направил много благодеяния.

Доброто дело винаги се възнаграждава. Христофор доказал това на практика: той удушил Лъв.

След като изразил по такъв начин благодарността си, той побързал да обсипе с подаръци своите привърженици, които, без да се колебаят, гласували за избирането му.

Христофор не успял да се нарадва на победата си. Сергий[3], друг изпечен негодник (скоро ще се убедим в това), се опитвал да се докопа до светия престол, но той все му се изплъзвал.

„Дявол да го вземе — вероятно си е казал той, — така човек много по-лесно може да се възкачи на трона! Защо да не последвам и аз примера на Христофор?“

Без много да му мисли, той осъществил плана си — и всичко протекло по установения ред: Христофор бил изгонен от апостолския престол и заточен в манастир. От страх да не избяга, Сергий го прехвърлил в затвора, където нещастникът направо умрял от глад.

[1] Христофор — папа (903–904 г.). ↑

[2] Лъв V — папа (903 г.). ↑

[3] Сергии III — папа (904–911 г.). ↑

Светите отци и куртизанките

Най-сетне Сергий постигнал висшата си цел. Отначало той се възнаградил за дългото чакане, като отменил всички укази на Йоан IX и на тримата папи преди него, под предлог че четиримата узурпатори не са имали никакво право да заемат едно такова свещено място.

По онова време Рим се управлявал от Теодора, знаменита куртизанка, наложница на тосканския маркграф[1] Адалберт.

Теодора имала две дъщери. По развратност те далеч надминали майка си. По-голямата, Мароция, била необикновено красива и Адалберт, който в никакъв случай не бил безчувствен, не устоял и станал неин любовник.

Светият отец Сергий, който също не бил равнодушен към женските прелести, харесал Мароция… По всяка вероятност по-голямата дъщеря и любимка на Теодора е била много горда с победата си над главата на църквата и се вслушала в неговите молби. Освен всичко останало това говори, че тя е имала отзивчиво сърце.

От папата й се родили много деца (за тях ще чуем пак, когато започнат да се изреждат на папския престол). Мароция била известна като добра майка. Това се потвърждава, ако не от друго, то поне от факта, че тя не отказвала на децата си нежностите, с които дарявала и баща им.

Милите дечица се държали така, сякаш вече знаели знаменитите думи на Алфред де Мюсе[2]:

Откъдето е минал бащата, ще мине и синът…

Прекрасната Мароция без съмнение е знаела някаква тайна, защото съумяла да запази красотата си в продължение на много години. Историята твърди (обърнете внимание — не преданието, а самата история), че „чудовищното кръвосмесително блудство на тази куртизанка е траяло в продължение на три поколения“.

[1] Маркграф — в средновековна Германия управител на гранична област (марка), по-късно — титла на някои князе. ↑

[2] Алфред де Мюсе — виден френски поет-романтик (1810–1857 г.). ↑

Майка и дъщеря

Тази глава можеше да бъде наречена и „Изкуството да се постигат висши санове с помощта на жените.“

Йоан[1], един псалт от град Равена, син на монахиня и свещеник, бил млад, хубав и изящен и благодарение на изключителните си качества веднага пленил изтерзаното от любовна мъка сърце на Теодора.

Тази куртизанка станала сводница на дъщеря си Мароция и първосвещеника Сергий, макар че отдавна вече сама имала връзка с него.

Тъкмо през тоя период от живота си тя срещнала Йоан, който я покорил от пръв поглед. Младежът бил получил от родителите си твърде повърхностна представа за нравствеността, освен това той знаел какво високо положение заема почтената дама и веднага съобразил, че страстта, която е вдъхнал, може би ще му помогне да получи съблазнителни жизнени блага.

Любовницата на самия папа! Дявол да го вземе, чудесен случай! И псалтът Йоан не пропуснал да използва този коз.

По онова време Теодора била още много влиятелна в Рим и не й коствало голям труд да подари на момъка сана на Равенски архиепископ. Но отдалечеността на нейния възлюбен й навявала тъжна мисъл за неговата вярност и затова Теодора се възползвала от овакантяването на светия престол[2], натиснала всички пружини и поднесла на своя възлюбен… тиарата.

Всъщност Теодора била принудена да направи тази прибързана крачка: горкото момче трябвало да бъде настанено някъде, защото населението на Равена позорно изгонило от града негодника заради неговите оргии и престъпления.

Подозренията на Теодора спрямо нейния възлюбен скоро се потвърдили.

Веднага след избирането си на светия престол под името Йоан X новоизпеченият папа разбрал, че няма какво повече да очаква от известната куртизанка, и побързал да я удостои със съпернички. Любовните похождения и оргиите му отнемали цялото време. Най-малко от всичко го занимавали работите на църквата. Никога дотогава църквата не била оставяна до такава степен сама на себе си, всеки правел каквото му скимне. На явните беззакония папата сляпо реагирал със санкции: впрочем, това съвсем не променяло нещата. От дъното на бездната по-долу не можеш да паднеш. Йоан X превърнал живота си в непрекъснат пир, но църквата си останала там, докъдето я докарали предишните папи. Протежето на Теодора бързо крачело към трагичната развръзка. Папата харесал Мароция и станал неин любовник. Такава била модата в ония дни — първо майката, после дъщерята.

Но злочестият Йоан нямал късмет. На развратната Мароция, тази всеобща любовница, й хрумнало Йоан да бъде само неин. А тъй като светият отец разпределял нежностите си по равно между Мароция, сестра й — официалната му любовница — и майка им, естествено, невинаги можел да бъде на разположение на Мароция. Освен за този троен съюз (в който папата не виждал нищо лошо: всичко остава вътре в семейството!) Йоан намирал време да печели благосклонността и на други мили девици. Всичко завършило с това, че Мароция се разсърдила не на шега. Без да се броят многобройните й любовници, тя си имала и законен съпруг — някой си Гюи, Тоскански маркиз. Този наистина чудноват съпруг с готовност се съгласил да отмъсти на папата-женкар, задето изневерява на жена му.

Водени от него и под наблюдението на самата Мароция, която искала да се убеди в точното изпълнение на нейната воля, наемните убийци се промъкнали в Латеранския дворец, вързали Йоан X, след като предварително удушили брат му, а злочестия развратник хвърлили в едно подземие и там го удушили с пухени юргани.

С пухени юргани!… Човекът, който прекарал по-голямата част от живота си в пухени юргани! Наистина, понякога съдбата безмилостно се подиграва с хората!

[1] Йоан X — папа (914–928 г.). ↑

[2] Предишният папа, Ландон (913–914 г.), умрял през февруари, а Йоан станал папа още през март същата година. ↑

Колко опасно е понякога да обичаш императрица…

Лъв VI[1], приемникът на Йоан X, заемал престола на свети Петър само няколко месеца. През това време не станали никакви скандални произшествия.

Ще споменем само един исторически анекдот, разказан от историка Лиутпранд[2], Кремонски епископ.

През понтификата на Лъв VI Италия се управлявала от император Беренгар[3], който горещо обичал съпругата си Вила.

Императрицата имала любовник — един нечувано грозен свещеник: той бил черен като катран, космат като мечка, а в лицето и телосложението приличал на същинско чудовище; на всичко отгоре природата го била надарила с невероятна тъпота. Освен всичките си недостатъци той имал страст към виното и го употребявал твърде неумерено, поради което често бил извънредно груб като всички закоравели пияници. С една дума, не е трудно да си представим какъв е бил този съблазнител!

За да й бъде постоянно под ръка тази привлекателна личност, Вила поверила на отчето възпитанието на дъщерите си. Историята премълчава на какво ги е учил този красавец. Но и така е ясно какво възпитание са получили момичетата.

Една нощ верният възлюбен, за да не събуди дворцовата стража, се промъквал бос към спалнята на императрицата, но ненадейно се спънал и паднал в коридора. Очевидно същата вечер е гаврътнал няколко чаши в повече.

Изплашени от шума, слугите решили, че в царските покои се е промъкнал крадец, и хванали злощастното отче.

Опасявайки се, че престъпната й връзка ще бъде разобличена, за да спаси реномето си, Вила без колебание го обвинила в опит да прелъсти една от дъщерите й.

Свещеникът не сметнал за необходимо да опровергае твърдението на своята възлюбена и дори мислено одобрил находчивостта й; той безропотно последвал стражата, твърдо уверен, че императрицата ще го извади от затвора в най-скоро време.

Но Вила отдавна се била преситила на своя любовник и само чакала удобен случай да се отърве от противното отче. Затова тя помолила да се ускори процесът срещу него и под предлог, че нещастният изрод може да й отмъсти, като оскърби нейното императорско достойнство, наложила при произнасяне на присъдата той да бъде лишен от правото на последна дума и за пълна безопасност да му се запуши устата с парцал.

Съдът постановил да се обезглави престъпникът.

Като се убедил, че нещата вземат трагичен обрат, злочестият любовник вероятно жестоко се е измъчвал от желание да разкаже на съдиите цялата истина за любовните похождения на императрицата. Но било късно. Заповедта на императрицата била изпълнена: дори по пътя към ешафода свещеникът бил лишен от възможността да проговори.

Поуката от анекдота е следната: кралете, които са си извоювали правото да решават съдбините на народите, наистина са напълно достойни за приятелството, с кое тю ги удостояват първосвещениците.

[1] Лъв VI — папа (928 г., май — декември). ↑

[2] Лиутпранд — епископ Кремонски (в Ломбардия), виден средновековен историк (около 920–972 г.), автор на редица съчинения от историко-мемоарен характер. По-известни между тях са „Възмездие“, където се хвърля светлина върху събитията в Европа между 880 и 950 г. и „Книга за деянията на император Отон Велики“, в която се съдържат сведения за историята на Германия, Италия, Византия; за взаимоотношенията между германските императори и папата. ↑

[3] Беренгар II — крал на Италия (950–962 г.). ↑

Интимно благославяне

За Стефан VIII[1], който наследил тиарата след смъртта на Лъв VI, в летописите не се казва почти нищо съществено.

Някои набожни автори твърдят, че той се показал много суров в борбата за чистота на нравите на духовенството. Колкото и да са оскъдни сведенията ни за понтификата на Стефан VIII, ще си позволим да се усъмним в тяхната достоверност.

Именно за понтификата на Стефан VIII се отнася следното комично твърдение на римските църковни законодатели.

„Миряните никога нямат право да обвиняват свещениците, дори ако ги заловят на местопрестъплението със своите жени или дъщери. В подобни случаи вярващите трябва да мислят, че свещеникът е пожелал да благослови техните близки в по-интимна обстановка.“

Как ви се вижда тая интимна благословия? Представете си съпруг, който ненадейно се прибира в къщи и заварва жена си в прегръдките на някакъв червендалест абат. Вместо да изпадне в умиление от необикновената гледка, крайно разгневен, той възкликва:

— По дяволите, какво значи това, мадам? Вие май ми слагате рога?!

А абатът вперва печален поглед в съпруга-рогоносец и без да се смути, му отговаря:

— Как можа да ви дойде наум тази нечестива мисъл? Аз благославям вашата съпруга… Идете в другата стая, сине мой. Щом привърша благославянето, аз ще ви повикам.

Няма що, приятен указ, но, разбира се, не за съпруга.

Тази була обаче доказва, че светият отец Стефан не се е борил чак толкова ревностно за чистотата на нравите на духовенството, както искат да ни убедят ортодоксалните автори.

[1] Стефан VIII — папа (923–31 г.). ↑

Йоан XI[1], любовник на майка си

След възкачването на престола на Йоан XI, приемника на Стефан VIII, отново срещаме куртизанката Мароция.

От папа Сергий тя имала син Октавиан и с нетърпение чакала неговото пълнолетие. След смъртта на папа Стефан VIII Мароция, която притежавала обширни земи и имала много васали, използвала своето влияние в Рим и без особени усилия осигурила папския престол за Октавиан, който и бил свиден по две причини — като син и като любовник.

Когато се качил на светия престол, Октавиан бил осемнадесетгодишен.

Слабохарактерността и нерешителността на Октавиан пораждали опасения у хубавата Мароция. За да си осигури силен покровител, тя решила да отрови мъжа си, който не чак толкова отдавна чудесно се справил с Йоан X.

Едно убийство повече или по-малко — има ли това някакво значение за възлюбената на толкова папи? Дребна работа!

Очарователната вдовица предложила ръката си и влиятелното положение в Рим на своя девер Хуго[2], краля на Ломбардия. Кралят изобщо не се смутил от обстоятелството, че Мароция е отровила неговия братовчед: той бил добре осведомен за всички машинации на тази хетера[3], която възкресила напълно нравите на античния Лесбос[4] и на не по-малко древната Гомора.

Може би той все пак се е поколебал, когато тя изразила желание да встъпи в брак с него? Не, той с възторг приел предложението й! По въпросите на нравствеността и папите, и християнските крале не знаят угризения на съвестта.

[1] Йоан XI — папа (931–935 г.). ↑

[2] Хуго, крал Ломбардски — крал на Италия (926–947 г.). ↑

[3] Хетера — в древна Гърция и Рим — неомъжена жена, която водела свободен начин на живот. Обикновено хетерите се отличавали с образоваността и артистичните си способности. Често пъти хетери били наричани и жените с леко поведение. ↑

[4] Лесбос — остров в Егейско море, който си е спечелил славата на гнездо на порока (лесбийска любов). ↑

Образцово семейство

Като се оженил за вдовицата и отровителката на собствения си мъж, Хуго, казано на езика на практичните хора, сключил изгодна сделка. Този съюз разширил владенията на краля и засилил неговата мощ. Но кралят надценил възможностите си и това го погубило.

От някой си маркиз Адарберт (един от първите й любовници) Мароция имала син на име Алберик, който братски делял с Йоан XI чудовищните ласки на майка си.

Крал Хуго не намирал нищо лошо в това, че съпругата му била любовница на папата; може би верният католик се чувствал особено поласкан. Но към Алберик той хранел най-дълбоко отвращение.

Когато укрепил положението си, той сметнал, че вече може да не се сдържа, и тъй като неговата добродетелност била възмутена, наградил Алберик с плесница. Разяреният Алберик вдигнал бунт в Рим и нападнал замъка Сант Анджело[1]. Крал Хуго бил изненадан, едва се спасил и оставил Рим в ръцете на своя противник.

Победителят си присвоил титлата херцог и фактически станал диктатор на Рим. Той пленил Йоан XI и го пускал на свобода само на най-тържествени празници — за да извърши богослужението. Така че за Йоан XI смъртта била същинско избавление (той умрял в 936 година от лакомия и пиянство).

Що се отнася до Мароция, след тази авантюра Алберик й нямал много доверие и затова непрекъснато я държал до себе си. От тяхното престъпно съжителство им се родил син, когото скоро ще видим на папския престол под името Йоан XII[2]; той продължил традициите на това гнусно семейство в третото поколение.

Папа Йоан XII, син на своя брат по майка, в известен смисъл бил изнасилен от тази покварена жена, много преди да достигне полова зрелост. Развратът му се усладил и Мароция скоро се сдобила със страстен любовник.

С годините Йоан XII, ако не станал най-порочният между приемниците на свети Петър, поне засенчил всички свои предшественици с оргиите си. Абсолютно невъзможно е да се изброят всички жени, прелъстени или изнасилени от този папа, защото той не се спирал дори пред насилието, ако някой дръзнел да му се противи.

Някои от любовниците си папата обградил с изключителен разкош. Впрочем в отношенията си с жените Йоан XII изобщо бил твърде щедър. Наистина щедростта на папите и кралете има тази особеност, че лично на тях тя не им струва нищо.

На вдовицата на един от своите васали, която той обичал особено пламенно, светият отец поверил управлението на няколко града и манастира.

На друга своя любимка, от която очевидно също е бил доволен, той подарил златните кръстове и утвари от черквата „Св. Петър“.

Италианските благородници не искали да търпят повече безсрамния женкар на светия престол и изпратили послание до Отон[3], императора на Германия. Те му писали, че папата плете интриги срещу него, тъй като фактически и църковните, и държавните работи се ръководят не от папата, а от дежурната фаворитка или фаворит. Освен примери за вероломството на Йоан XII в това послание се сочели и такива факти:

Една от съжителките на Йоан XII — Стефанета — след продължителни връзки с папата умря пред очите ни в Латеранския дворец, като роди син, чийто баща, по нейните думи, бил папата. Обителта на първосвещеника е станала място за разврат, приют за публични жени! Неговата леля заедно с майка му Мароция са затънали в греховно кръвосмешение. Римските жени, както и чужденките, не смеят да пристъпят в храма на светите апостоли, защото дори в подножието на олтара това чудовище си лови жертви сред матроните, вдовиците и девойките! Храмовете на апостолите рухват, небето се разтърсва от ридания и заплашва с гибел вярващите!

[1] Замъкът Сант Анджело (Светият Ангел) — в древния Рим мавзолей на император Адриан III (117–138 г.), през средните векове се използвал като крепост — затвор за държавните престъпници и убежище на римските папи. ↑

[2] Йоан XII — папа (955–964 г.). ↑

[3] Отон I — германски император (936–973 г.). ↑

Изгубеният престол

Отон получил посланието на римляните, но въпреки тежките обвинения не пожелал да прибягва до крайни мерки. Той се задоволил с едно строго предупреждение, на което Йоан XII отговорил с обещание да поправи грешките си (той наричал, това грешки), като се оправдавал със своята младост.

Императорът повярвал на лицемерните му уверения и в знак на това, че иска да поддържа добри отношения с папата, изпратил в Рим Мюнстерския и Кремонския епископ.

Йоан XII ги посрещнал най-радушно в Латеранския дворец, но само след осем дена ги отпратил и заповядал да отворят вратите на Рим пред конкурента на Отон — Адалберт (сина на Беренгар), който влязъл триумфално в града и се настанил в древния патрициански дворец.

Възмутен от предателството на Йоан XII, Отон незабавно повел войските си към Рим. Йоан и Адалберт сметнали за благоразумно да не дочакат Отон и побягнали, като задигнали цялото съкровище на свети Петър.

„Да спасим касата!“ — това е вечният девиз на първосвещениците.

Преди да се появи императорът, римското население се раз делило на два лагера; към единия се присъединили всички честни граждани, към другия — бандитите и крадците. Излишно е да се обяснява, че последните били привърженици на папата.

Появата на многобройна армия веднага охладила войнствените настроения на тази шайка; без да окажат съпротива, те изразили своята покорност и дали клетва за нерушима вярност към императора. Но Отон решил да накаже строго папата и побързал да свика събор. На събора присъствали четиридесет епископи, тридесет кардинали, трима дякони и много монаси и миряни. Що се отнася до Йоан XII, той не благоволил да се яви. Когато императорът изразил своето съжаление по повод на това, че папата не е сметнал за нужно да се защищава, един от епископите възкликнал: „Той извършваше престъпления пред очите на всички и слуховете за тях са стигнали до народа на далечна Индия. Йоан XII покри името си с позор!“

Отон настоял обвиненията да се формулират по-точно. Тогава епископите и кардиналите един след друг започнали да изброяват малките и големи прегрешения на папата, всички случаи на светотатство, всичките му тежки престъпления.

По думите на епископ Петър Йоан XII служел литургия пиян; а епископ Нарни видял с очите си как папата ръкоположил някого за дякон… в една конюшня.

Йоан бил вдигал тостове за здравето на сатаната и викал на помощ Юпитер, когато играел на карти; по време на оргиите Йоан сам се наричал жрец на Венера.

Подобни обвинения се сипели от всички страни сред възмутения ропот на събраните.

Ако за нас съборът е обикновен фарс, не бива да забравяме, че през оная епоха съборите са били особено важно събитие. Освен това обвиняемият бил не обикновено лице, а човек с висш духовен сан.

Представете си, че някой шут намисли да си прави шеги, като изпраща любовни писма в хляба за светото причастие. Или че изведнъж на някой шегобиец му хрумне да храни златни рибки в съда за светена вода с помощта на старинен иригатор. Ние ще възприемем това като плоска шега, но все пак шега — и дори невинна. Но ако това е извършено от служител на църквата, какво да кажем тогава? Нима професията му сама по себе си не го задължава да вярва в светостта на нафората, както и в светостта на съда с обредната течност? Не, тогава тези дяволии стават твърде знаменателни факти: по тях може да се съди за лицемерието на служителите на църквата.

След като изредили всички, така да се каже, дребни грехове на Йоан XII, съборяните се заели с тежки грехове: Йоан XII продавал епархии; ръкополагал за епископи и свещеници непълнолетни деца; публично вършел чудовищно прелюбодейство с майка си Мароция и с леля си; раздал на куртизанките си църковните пари, събрани за бедните; превърнал папския дворец в публичен дом; избол очите на Бенедикт — своя духовен наставник, който загинал от ръката на палача; заповядал да удушат в негово присъствие кардинал Йоан, след като предварително го скопил.

В заключение съборът потвърдил с тържествена клетва истинността на тези обвинения.

Независимо от неоспоримите доказателства императорът отказал да съди задочно папата и наредил на войниците си да тръгнат по неговите дири. Скоро те се върнали и докладвали, че светият отец с бойни доспехи, с меч и шлем, заобиколен от куртизанки, се движи начело на един обоз, натъпкан догоре със свещници, разпятия, купи и други църковни утвари.

Виновността на Йоан XII била установена окончателно. Но Отон, който искал съдът да има абсолютно безпристрастен характер, изпратил на Йоан XII писмо, в което му предлагал да се оправдае.

В отговор Йоан заплашил императора, че ще го прокълне.

Отон повторил поканата си, но папата не го удостоил с отговор.

Тогава императорът поискал мнението на всички членове на събора и обявил Йоан XII за свален.

Доблестният първосвещеник обаче още не си бил казал последната дума.

Целта оправдава средствата

Целта, т.е. светият престол, била отнета на Йоан. А средствата? Сега ще се запознаем с тях.

След свалянето на Йоан народът с неописуем ентусиазъм приветствал римския свещеник Лъв[1].

Когато новият папа Лъв се възкачил на престола, редът бил възстановен и Отон сметнал за възможно да разквартирува своята армия за зимата, като си остави само един малък отряд телохранители.

Скоро императорът разбрал, че е направил груба грешка. Щом армията напуснала Рим, в града започнали вълнения. Свещениците, които молели императора за помощ, първи въстанали срещу Отон. Йоан XII, който дотогава не се обаждал, внезапно излязъл на арената и започнал да действа. Негови агенти разпространявали из града възвания, в които сваленият папа обвинявал свикания от Отон събор в нарушение на всички божи и човешки закони, защото само господ бог имал правото да съди папата. Като наричал своя приемник антипапа, а императора — тиранин и езичник, той анатемосал и двамата заедно с всички епископи, кардинали, свещеници и благородници, които се обявили срещу него. Той „Йоан XII, истинският първосвещеник, получил трона по всички правила на църквата, опрощава греховете и от името на свети Петър с връчената му от самото небе власт приканва вярващите с всички възможни средства, с желязо или отрова, да се борят против неговите врагове“. И заповядва римляните незабавно да обсадят двореца на Отон и да го убият, защото такава е волята господня.

Лесно можем да си представим как е подействало неговото възвание на суеверния и фанатичен народ. В края на краищата е помощта на обещания и подкупи той скалъпил доста значителна партия.

Свещениците, които доскоро осъждали Йоан, станали негови пламенни съюзници. На 2 януари 964 година, под съпровода на римските камбани, тълпа духовници и всякакви тъмни личности се насочила към двореца на Отон.

Очевидно мъжеството не било основното качество на тези импровизирани воини. Те марширували и крещели с цяло гърло, както правят страхливците, когато искат да сподавят страха си.

Твърде примитивно средство, за да обезоръжи врага.

Отон отдалеч чул крясъците им и тръгнал начело на своите телохранители срещу тях.

Още след първия изстрел свещениците били обхванати от панически ужас. В настъпилата суматоха те един през друг се разбягали, като оставили беззащитни побеснелите войници.

На другия ден Отон съобщил, че е готов да прости на бунтовниците, при условие, че му предадат сто заложници и отново положат клетва за вярност.

Дали му заложници. Заклели се. Наистина в същото време те се заклели да нарушат клетвата си при пръв удобен случай, като потвърдили по този начин известния принцип: обетът винаги може да се престъпи.

[1] Лъв VIII — папа (963–965). ↑

Карнавал в катедралата

Бягството на неговите съратници принудило Йоан XII да отстъпи, но той не се предал.

Римските куртизанки с нетърпение очаквали възвръщането на папата на трона. Очевидно те били изпитали неговата благодат и прекрасно разбирали, че щом Йоан си върне тиарата, властта отново ще се озове в техни ръце. Обзети от ентусиазъм, те неуморно сновели от кръчма в кръчма, пръскали злато наляво и надясно, участвали в отвратителни гуляи с крадците и бандитите и за късо време скалъпили армия от нехранимайковци, готови да се хвърлят в бой при първия сипнал.

Самият Отон им дал възможност да действат.

Този император абсолютно не разбирал истинската природа на духовенството; той смятал, че напълно може да разчита на неговите обещания, и вярвал, че последната клетва ще му донесе най-сетне дългоочакваното спокойствие.

За да задължи още повече духовниците, той решил да им върне заложниците. След като им оказал тази милост, уверен в сърдечното им благоразположение към него, той напуснал Рим и се запътил към армията си. Ръцете на Йоановите привърженици били вече свободни. Те не пропуснали да се възползват от привързаността на Отон и Йоан XII отново влязъл в Рим, тържествено придружаван от бандити и свещеници.

Той се настанил в Латеранския дворец, откъдето папа Лъв VIII успял да се измъкне, и свикал нов събор, на който присъствали общо взето същите епископи, които доскоро го обвинявали гръмогласно. Този път те възторжено приветствали папата победител и гласували за неговото възстановяване със същата решителност, с която преди се готвели да го разкъсат.

Този неочакван обрат великолепно характеризира долната и робска природа на духовенството, неговата недостойна сервилност пред силните и безмилостната му жестокост към слабите.

Йоан XII се появил в залата на събора, подкрепян от две куртизанки. Следвала го цяла процесия от девици с леко поведение и всякаква паплач.

Пред своите долнопробни спътници (на тях по им прилягало да се търкалят пияни в бърлогата си, отколкото да присъстват на такова помпозно сборище) светият отец произнесъл пламенна реч, заклеймявайки събора, който дръзнал да го свали.

На края той лишил Лъв VIII от всякакво духовно звание и под страх от анатема му забранил да се приближава до свещения град. Той разжалвал и някои прелати, но те се покаяли и с такова усърдие пълзели в краката му, че още на другия ден папата им възвърнал предишните права.

Безобразният карнавал завършил кошмарно. Анатемата, разбира се, е полезна за назидание, но изтезанията са по-убедително средство. Йоан XII осъдил двама почтени свещеници, които преди настоявали за свалянето му, а сега, без да се боят от последиците, не последвали примера на останалите и не поискали да пълзят пред него. На единия отсекли дясната ръка, на другия — само два пръста, но за да има справедливост, му отрязали и носа и езика.

Куртизанка, провъзгласена за светица

Известно време Беренгар настойчиво преследвал принцеса Аделхайда — вдовицата на Лотар, граф Парижки и херцог Френски — и я увещавал да се омъжи за сина му.

Принцесата смятала, че потомъкът на един свален цар не е блестяща партия за нея и се обърнала за помощ към Отон; той се съгласил не само да я закриля, но и да се ожени за нея. Отон знаел, че преди да стане жена на Лотар. Аделхайда е имала любовна връзка с баща му — Гюи. Освен това на Отон му било известно, че след като встъпил в брак, Аделхайда с присъщата й щедрост дарявала с нежност и съпруга, и свекъра си, и дори когато овдовяла, продължила престъпната си връзка с Гюи, макар и да предоставяла ложето на покойния си съпруг на мнозина млади благородници с приятна външност, ум и богатство (историята добавя, че Аделхайда си водела точна статистика: младежите били номерирани до един, също като съвременните омнибуси).

С една дума, Отон отлично разбирал, че като й предложи ръката и сърцето си, ще стане най-големият рогоносец на своето време. Но има ли смисъл да се обръща внимание на подобни дреболии.

В зестрата на мадам Аделхайда влизали големи провинции, а когато прикята на една млада или дори възрастна жена се състои от обширни земи, коя титулувана особа ще се откаже от честта да стане притежател на тези имоти, дори ако те прибавят към короната му няколко глупави украшения?

Читателят може да изпадне в недоумение: защо в една книга за живота и деянията на светите развратници се отделя място за такъв анекдот? Позволете ми да обясня: възползвахме се от случая да запознаем читателя с прелестната Аделхайда, защото тази благородна дама, прелюбодейка и кръвосмесителка, в края на краищата ще стане любовница на първосвещеника и ще заеме достойно място в списъка на канонизираните праведници.

Тъй като не всички обитатели на рая обичат музиката, грижовната църква се стреми да предостави на своите избраници, попаднали на небето, освен упражненията на тромбон, кларнет и т.н., и други не по-малко достойни развлечения.

Нека благодарим на светата църква за нейната загриженост!

Пердах на светия престол

Но да се върнем на Йоан XII. Наскоро след като си извоювал обратно престола, той трябвало да се прости с наслажденията. Една нощ някакъв римски благородник заварил съпругата си с папата… в момент на интимна благословия. Йоан честичко се забавлявал по този начин; обикновено благочестивите съпрузи хуквали да бягат, като предпочитали да си затварят очите пред изпратената им свише благодат.

Тоя път Йоан XII изглежда се натъкнал на открит безбожник. А може би ощастливеният съпруг просто не е познал Йоан: папата в този момент едва ли е бил с пълната си парадна униформа. Както и да било, ревнивецът праснал Йоан с все сила по главата и той загубил съзнание.

Пострадалият бил пренесен в патриаршеския дворец и след осем дена (на 20 май 964 година) предал богу праведната си душа.

Свещениците пуснали слух, че Йоан XII се сражавал с дявола и че раната на главата му била нанесена от рога на самия сатана.

Какво пък, тази малка подробност не е лишена от известно правдоподобие.

Римляните отлично разбирали, че сега няма начин да избягнат отмъщението на Отон (едва ли някой ще повярва на новите им клетви!), и енергично се заели да подготвят града за отбрана. За папа те провъзгласили кардинал Бенедикт[1].

Отон с армията си не ги накарал да чакат дълго и скоро обсадил Рим.

Населението се защищавало с отчаяно мъжество. Дори светият отец се катерел по барикадите и оттам хвърлял огън и жупел върху разбойниците… Уви, неговите анатеми не причинили никому ни най-малка вреда.

Съпротивата продължила, докато гладът не изтощил силите на обсадените. Римляните били принудени да отворят вратите пред Отон и Лъв VIII.

Епископите, които вече на два пъти предавали и Йоан, и Лъв, без да се смутят ни най-малко, отново изразили пълното си покорство пред Отон и пак единодушно признали Лъв VIII за папа.

Хората на църквата имат наистина поразително гъвкав гръбнак!

Бенедикт бил обсипан с проклятия от същите хора, които съвсем наскоро го били качили на престола.

По нареждане на новия папа в присъствието на целия събор, свикан за възстановяването на Лъв VIII, Бенедикт трябвало да разкъса сам църковните си одежди и да се просне на земята.

Той бил осъден на заточение. А папа Лъв VIII най-сетне си отдъхнал.

Така завършили безредиците на папския престол. Ту Лъв VIII, ту Йоан XII вземали връх. Тук, за разлика от баснята на Лафонтен, третият козел, който се озовал в градината, загубил всичко. Клетият Бенедикт!

[1] Бенедикт I — папа (964–966 г.). ↑

Отмъщението и насладите на първосвещениците

Всеки знае, че боговете са много отмъстителни. Все пак ние смятаме, че папите, макар да са само помощници на боговете, далеч са ги надминали. Те умеят да придават на своята мъст такава изтънченост, пред която обикновените палачи бледнеят. В тази област папите са същински артисти.

След смъртта на Лъв VIII, настъпила една година след възстановяването му, на престола със съгласието на император Отон за папа бил избран Йоан XIII[1].

След като се намерил на престола, той напълно забравил съдбата на предшествениците си. Обзет от безумно славолюбие, той започнал да страда от мания за величие и така се подигравал с всички, от мало до голямо, че скоро настроил срещу себе си цялото население на Рим — от титулуваната аристокрация до последния занаятчия. И бил изгонен от вечния град.

Начело на движението стояли херцог Рофред, префектът на града Петър и старейшините на цеховете.

След като прекарал единадесет месеца в Капуа, Йоан XIII стигнал до извода, че Анибал явно е преувеличил прелестите на това градче[2]. То се знае, животът в Капуа не е толкова приятен, колкото в Латеранския дворец!

Най-сетне лъчът на щастието озарил дългите унили дни на изгнаника: подкупените от него калабрийски бандити издебнали Рофред (който междувременно бил избран от римляните за консул) и скоро съобщил на Йоан, че са си разчистили сметките с него.

Светият отец предвидил, че смъртта на Рофред ще нанесе съдбоносен удар на цялото движение. Лишените от водач римляни чакали със страх и отчаяние идването на Отон.

Трябва да отбележим, че на императора му били омръзнали вечните разпри и безредици в Рим; римляните прекалено често го принуждавали да предприема изморителни походи, а продължителните пътешествия се отразявали твърде зле на нервната му система.

Обхванатите от паника граждани решили, че не им остава нищо друго, освен да върнат Йоан XIII и да го възстановят на престола; освен това те се надявали, че страхът от гнева на императора ще укроти и неговия нрав. Каква наивност! Пуснали в кошарата тигъра, за да пази овцете от вълка, който всеки момент може да връхлети!

За Рождество Христово Отон пристигнал в Рим и посветил целия първи ден на молитви и благочестиви дела. А на другия ден по нареждане на императора дванадесет най-достойни граждани и префектът Петър били предадени на папата.

Светият отец дал воля на яростта си. Като заявил, че смъртта на бесилката е прекалено леко наказание за престъпниците, той подложил тия нещастници на чудовищни изтезания; най-страшни мъчения изтърпял префектът Петър: палачите му отрязали носа и устните, после го вързали за конната статуя на Константин и му намазали лицето с човешки изпражнения. След това го съблекли гол, качили го на едно магаре и му закачили хлопки на главата и краката. В този вид го прекарали по улиците на града, като не преставали да го бият с камшици. На края, целият окървавен, той бил хвърлен в едно страшно подземие!

В неукротимата си ярост този гнусен папа никак не можел да се помири с мисълта, че убитият от неговите наемници Рофред е избягнал мъченията. В края на краищата той си доставил и това удоволствие — заповядал да изровят тялото на Рофред от гроба, да го изтъркалят в калта и да го изхвърлят в помийната яма.

[1] Йоан XIII — папа (965–972 г.). ↑

[2] През втората Пуническа война (218–201 г. пр.н.е.) Капуа (Кампания) преминала след поражението на римляните при Кан (216 г. пр.н.е.) на страната на картагенския пълководец Анибал (246–183 г. пр.н.е.) и в продължение на три години била негова база в Италия. ↑

Цената на покръстването

Докато била езическа страна, Полша процъфтявала; след като приела християнството по времето на Йоан XIII, тя изпаднала в мизерия.

Ето какво разказва летописта за тази скръбна метаморфоза. Престолонаследникът княз Мешко[1], който бил ослепял на седемгодишна възраст, внезапно прогледнал, след като му обръснали главата.

Естествено, загадъчното събитие било обявено за чудо. Свиканите от всички краища на страната чародейци в един глас възвестили, че през царуването на Мешко Полша ще бъде озарена от велика светлина!

Полската шляхта твърдо повярвала в пророчеството, защото то вещаело щастливо и славно бъдеще за нейната държава. Но скоро тя преживяла жестоко разочарование: още щом се възкачил на престола, Мешко претърпял редица големи поражения в битките със съседите си; освен това, сляпо вярвайки в предсказанията на магьосниците и в щастливия си хороскоп[2], той пренебрегвал държавните работи, уединявал се в своя дворец с наложниците си и сред пирове и веселби чакал великата светлина!

След известно време изтощеният от подобни занимания княз се убедил в своето безсилие и разпратил по цяла Полша глашатаи, като обещавал награда на оногова, който го изпери от безплодието.

Неколцина римски свещеници, които по това време вече били проникнали в Полша, веднага се явили пред него и като истински пророци уверили княза, че желанието му ще се сбъдне, щом той се отрече от езичеството, изгони наложниците си и се ожени за християнка.

Простият и суеверен Мешко лесно се поддал на увещанията, още повече че му обещали за жена дъщерята на бохемския крал Болеслав — нечувано красива девойка.

Князът проводил пратеници при Болеслав да му известят, че е съгласен незабавно да разтвори обятия за християнството и християнката.

Резултатите от печалното покръстване се почувствали веднага след бракосъчетанието на Мешко с бохемската принцеса… Младият княз изпълнил обещанието си, отрекъл се от вярата на своите деди и станал ревностен християнин.

Той заповядал да разрушат идолите, на които се кланял толкова усърдно преди това, конфискувал имотите на онези от поданиците си, които продължавали упорито да изповядват старата вяра и наредил да изгорят някои от тях на кладата.

Дали пламъкът на тези клади не е бил „великата светлина“, която според предсказанията на оракулите трябвало да озари Полша?

Папата също не си губел времето. Той незабавно изпратил свои легати в Полша, за да я прикове към престола си: назначил двама архиепископи, учредил седем епископства, много черкви и свещеници. Църковната армия, която плъзнала по цялата територия на Полша, се заела енергично да събира данъци в полза на апостолския трон.

Фанатикът Мешко, послушно оръдие в ръцете на първосвещеника, подарил на светия престол значителни суми за строеж на нови черкви. С една дума, нещастната Полша била ограбена и разорена в името на интересите на римския двор.

Скъпо платила Полша за покръстването на своя княз!

[1] Мешко I — първият полски княз (960–992 г.). ↑

[2] Хороскоп — таблица на разположението на планетите спрямо съзвездията, въз основа на която астролозите предсказвали съдбата на хората и крайния резултат на събитията. ↑

Добрите останки също… заздравяват приятелството

Когато всички богатства на Полша преминали в ръцете на свещениците, а земята била заграбена от манастирите и епископствата, разорените селяни под водачеството на обеднели дворяни започнали да грабят черквите. Това е престъпно, ще кажат някои. Но когато принуждавате мошеника да ви върне откраднатата кесия, нима ви измъчват угризения на съвестта?

— Помощ! Помощ! — развикали се изплашените свещеници, когато усетили, че ги хващат за гърлото.

— Ида! — отговорил Бржетислав[1], Бохемският херцог, и не закъснял да се яви.

Но когато херцогът с очите си видял несметните богатства в черквите и манастирите и наред с това изгладнелия и вбесен народ, той си направил сметката:

„Коя от страните е по-силна в момента? Селяните. Затова пък свещениците са приказно богати. Аз ще бъда два пъти идиот, ако се опълча срещу тях. Да действам срещу свещениците е голям грях, но и да им окажа помощ, би било голяма глупост.“

Пражкият архиепископ се съгласил с Бржетислав и те изработили нова, самостоятелна линия на поведение. Те започнали да превземат най-големите градове на кралството и на първо място Гнезно, столицата на Полша. Войските на Бржетислав се разположили в този град и се заловили да грабят местните черкви. Катедралата в Гнезно се смятала за един от най-богатите храмове в Полша; най-голямата гордост на катедралата били масивното златно разпятие и трите аналоя, украсени със скъпоценни камъни. Бржетислав и неговите епископи побързали да ги задигнат.

В същия храм се намирали мощите на блажения Адалберт, на които хвърлили око и двамата бохеми, местното духовенство обаче надушило намеренията на Бржетислав и решило да го изиграе. В пълна тайна една нощ свещениците извадили мощите на Адалберт и ги сменили с тялото на брат Гауденций. Той също бил светец, но от много по-долен ранг.

Бржетислав и Пражкият архиепископ не забелязали подмяната и щастливи си отнесли мнимия Адалберт. А полските свещеници тайно се надсмивали на измамените мошеници. Радостта от сполучливата операция донякъде облекчавала мъката им заради останалите богатства. Те отлично разбирали, че с такъв почтен покойник, стига да му знаеш цената, няма да пропаднеш.

С една дума, между бандитите се възцарило пълно съгласие и те се разделили като приятели… А благодарение на кого? Благодарение на Гауденций.

Смело можем да кажем: добрите останки също заздравяват приятелството!

[1] Бржетислав I — чешки княз (1037–1055 г.). ↑

Две чудеса

Без чудеса няма религия! Само като смайват простите и лековерни хора с факти, които изглеждат свръхестествени, свещениците са в състояние да поддържат господството си над умовете и да им натрапват и най-безсмислените догми като неоспорими истини.

Йоан XIII много ценял това оръжие. Съвременните му летописци разказват за едно главозамайващо чудо, извършено лично от него. Един благородник от свитата на Отон смятал, че е обладан от зъл дух. През време на припадъците този нещастник си драскал лицето и хапел пръстите на ръцете и краката си.

Опечален от състоянието на своя любимец, императорът помолил папата да окачи на врата на болния знаменитата верига на свети Петър, която уж притежавала способността да прогонва бесовете. Светият отец се съгласил, направил всички необходими приготовления и разпратил покани.

В присъствието на многобройна отбрана публика окачвали на шията на болния една след друга няколко вериги, които приличали на веригата на свети Петър, но това нямало никакъв ефект. Щом докоснали болния с „истинската“ верига, гъст дим обгърнал обладания от демони, а над главата му екнали страшни викове. Никой не се съмнявал — а нещастникът най-малко от всички, — че това са воплите на самия дявол.

Очевидците в един глас викнали, че става чудо. Интересно как ли биха реагирали те, ако можеха да присъстват на сеансите на някой съвременен фокусник?

Второ чудо. Йоан XIII въвел нелепия обичай да се кръщават камбаните. Ако кръщението има за цел да пречиства от грехове, то, пита се, какви грехове може да е извършило едно парче метал? Но ако освободим религията от всички безсмислици, с които е пълна тя, свещениците ще останат без работа.

Според някои легенди голямата камбана на черквата „Св. Йоан“ в Латеран имала способността да прогонва зли духове. Един монах твърди, че бил свидетел на такова изгонване.

„Едно младо момиче — разказва той — идваше към базиликата заедно с майка си. Когато те се заизкачваха по стъпалата към преддверието, камбаните забиха, приканвайки римляните на молитва. Бедното момиче на часа падна в ужасни гърчове и аз забелязах как духът на мрака се измъкна изпод полите й в образа на младенец и бързо се изпари във въздуха.“

Нима не е поучително това чудо? Честна млада девойка отива на литургия. Изкачва се по стъпалата, пада и започва да се гърчи точно в момента, в който удря камбаната. По всичко личи, че тя е обладана… или по-точно, че е била обладана… преди девет месеца.

Но по какъв начин добрият монах е познал, че „младенецът“, който изскочил изпод полите на момичето, е бил духът на мрака? Ние по-скоро сме склонни да мислим, че това е било малко ангелче и че вместо да отлети в небитието, е било отнесено от самата матрона, която нежно му е дала гръдта си. Наистина тази хипотеза хвърля известна сянка върху невинността на младото момиче… Впрочем, шегата настрана. Тази история е наивна, нали? И все пак, ако я разкаже с всички подробности някой духовник, който има ясна представа за клиентелата си, вярващите ще сметнат за свой дълг да повярват в това чудо!

Махай се от мястото ми

Скоро след като Бенедикт VI[1] сменил на светия престол Йоан XIII, мъжественият римски гражданин Кресченциус призовал народа на въстание, за да освободи отечеството си от игото на папите и кралете.

Кресченциус мечтаел да възроди древната Римска република, но плановете му предварително били обречени на провал. Църковното владичество, което хвърлило народа в невежество, потискало всяка смела мисъл и дори най-незначителното отклонение от църковните канони. Така че било невъзможно да се осъществи благородната идея на Кресченциус.

За да призоват народа на оръжие, трябвало предварително да го освободят от клетвата му към Бенедикт VI. Кресченциус и останалите ръководители на движението предложили да убият папата. Бенедикт, който бил същият изрод като най-лошите си предшественици, бил удушен в своя дворец.

Безспорно този акт е бил продиктуван от самата справедливост. Но в същото време пламенният патриот ентусиаст Кресченциус се колебаел да издаде заповедта за убийството, макар искрено да вярвал, че от тази стъпка зависи победата на въстанието. Един свещеник, на име Франкон, побързал да даде зловещото нареждане, но далеч не в името на народната победа: този злодеец мечтаел да заеме мястото на Бенедикт. Над площада още ехтял тропотът на прикладите, когато маниакът Франкон се втурнал в Латеранския дворец и нахлупил тиарата на главата си.

Наглостта му донесла успех: народът го посрещнал с ликуване и той бил провъзгласен за папа Бонифаций VII[2].

Новият първосвещеник, син на дякон и куртизанка, наследил от тях долните инстинкти, ознаменувал живота си с най-противни престъпления.

Наистина, той почти не могъл да се възползва от плодовете на първото си злодеяние. Представителите на една могъща феодална групировка, графовете Тосканели, му обявили война на живот и смърт, а знаменитите магнати не се спирали пред нищо, когато преследвали някаква цел.

Бонифаций бил съвсем изтощен от борбата срещу многобройните си противници. Понеже непрекъснато се опасявал от клопка, от удар с нож в гърба или от отрова, той решил да избяга от Рим. Естествено, преди всичко се погрижил да не тръгне с празни ръце. След като ограбил черквата „Св. Петър“ и си осигурил по този начин разкошен и безгрижен живот, Бонифаций тайно се качил на един кораб и отпътувал за Константинопол[3].

Откраднатите съкровища — дароносици, разпятия, свещници, съсъди и други черковни утвари — трябвало да се обърнат в пари. Бонифаций би могъл да пласира своята стока чрез прекупвачи, но долният мошеник съобразил, че е много по-изгодно сам да се заеме с търговия и скоро го видели по улиците на Константинопол да продава безсрамно свещените предмети.

На Изток той се задържал няколко месеца, които прекарал в непрекъснати оргии със своите фаворитки и фаворити; а когато „приходите“ му секнали, той се завърнал в Италия. Скоро ще го видим отново на папския престол, който ще завоюва, като убие съперника си Бенедикт VII. Дори свикналият с всякакви ужаси Рим ще изтръпне пред злодеянията на Бонифаций VII.

[1] Бенедикт VI — папа (973–974 г.). ↑

[2] Бонифаций VII — антипапа (974 г.). ↑

[3] Константинопол — столицата на Византийската империя. ↑

Покровителят и протежето

Могъщата фамилия Тосканели с голям труд намерила приемник на Бонифаций VII.

Отначало за апостолския трон гласели един клюнийски[1] абат, човек честен и следователно напълно негоден за тази длъжност. Впрочем тази уникална личност въпреки настояването на император Отон и императрица Аделаида категорично се отказала от тиарата. Друг един свещеник, на име Домн, не бил толкова принципен. Той побързал да даде съгласието си, възкачил се на престола и… неочаквано починал.

След смъртта на Домн Бонифаций VII направил опит да завземе престола, но се изплашил от Бенедикт[2], който имал подкрепата на същите онези Тосканели. Благодарение на толкова високото покровителство Бенедикт VII станал сто четиридесет и вторият папа.

Освен с обикновените пороци, присъщи на неговата каста, той се отличавал с невероятно лицемерие. Преструвайки се на суров аскет, той се криел от всички в покоите на своя дворец и там се отдавал на отвратителни оргии. Но стените на папската обител се оказали недостатъчни дебели, за да запазят тайните на развратния папа.

След кратката и победоносна кампания срещу гърците, които се опитвали да нахлуят в Калабрия, Отон се завърнал в Рим за коледните празници, а в действителност — само за да успокои треперещия от страх Бенедикт. Работата била в това, че бившият първосвещеник Бонифаций заедно с привържениците си безмилостно тероризирал нещастния папа, както и цялото римско население.

Знае се, че страхът е лош съветник. Именно постоянният страх тласнал Бенедикт да извърши с подкрепата на своя покровител една дивашка постъпка.

По настояване на своето протеже негово величество император Отон решил да уреди блестящ пир по случай Рождество Христово. Той поканил на вечерята най-видните сановници на Рим, както и магистрите и представителите на съседните градове.

Всичко било приготвено за веселбата на кралските гости. Великолепно наредената маса се огъвала под тежестта на най-изтънчени ястия, апетитните скъпи блюда се редели едно след друго, най-редки вина се леели в изобилие. В разгара на вечерята коронованият човекомразец дал знак. Музиката засвирила войнствен марш, който сякаш бил сигнал за атака, и в залата, тропайки с ботушите си, влезли отряд войници. Музикантите млъкнали, войниците с извадени саби застанали като телохранители зад всеки гост и в мъртвата тишина един офицер извадил дълъг списък и прочел имената на всички осъдени на смърт.

Шестдесетте жертви били изведени от тържествения пир и екзекутирани на място.

Между другото, докато траяло това диво представление, императорът и папата не прекъснали своя приятен разговор и сякаш нищо не се било случило, те се подсмивали и се чукали с останалите гости.

[1] Клюни — бенедиктински манастир (в Бургундия), основан в 910 г. През X-XI в. станал център на реформационно движение, което предлагало програма за църковни преобразования (Клюнийската реформа) с цел да се заздрави могъществото на църквата и папската власт. Програмата настоявала главно за издигане на моралния престиж на духовенството, въвеждане на строга църковна дисциплина, сурови правила за режима в манастирите, аскетизъм, безбрачие, забрана на симонията, отстраняване на светските феодали и императорите от участие в изборите на папата и в назначаването на епископите. ↑

[2] Бенедикт VII — папа (974–983 г.). ↑

Нови подвизи на Бонифаций

Докато Отон и Бенедикт се забавлявали според силите и способностите си, Бонифаций, който се стремял към власт и богатство, привличал чрез подаръци и обещания съучастници и усърдно събирал войска.

Бихме оскърбили паметта на този негодник, ако си помислим, че той поне за миг е смятал да изпълни обещанията си. Бонифаций дори си изработил специална теория по какъв начин да се освободи по-късно от своите кредитори.

Отон се убедил, че приятелят му Бенедикт напълно се е успокоил след дивото клане на връх Рождество и се заел да попълва армията си както в Рим, така и в околностите му. Гърците се съюзили със сарацините и отново нападнали Калабрия. Отон незабавно тръгнал срещу тях. Но още при първото сблъскване италианците побягнали. Битката се водела на морския бряг. Отон, който скочил на един шлеп, случайно намиращ се наблизо, бил ранен. Стрелата се оказала отровна и след няколко месеца той починал.

Тази стрела била хвърлена не от друг, а от… Бонифаций, който не сметнал за недостойно да се сражава в редовете на неверниците.

Бенедикт не живял дълго след покровителя си и поразен от същата ръка, умрял през юли 983 година.

„Франконе, тоя път престолът на наместника няма да ти избяга“ — казвал си Бонифаций.

Уви, и тоя път той не познал. Папа станал епископът на Павия[1], който се възкачил на престола под името Йоан XIV.

Но Бонифаций не му позволил да се заседи на престола. Без да се спира пред нищо, той пуснал в действие остатъците от своите съкровища. Подкупвайки всякакви тъмни личности, той бързо събрал многобройна войска и станал пълновластен господар на Латеранския дворец, като предварително арестувал Йоан XIV.

Бонифаций заточил съперника си в подземието на замъка Сант Анджело, а след четири месеца го осъдил на гладна смърт.

За да сплаши привържениците на Йоан (ако се намерели такива), Бонифаций вързал трупа на жертвата си, облечен в тържествени одежди, за подвижния мост на дворцовата крепост.

Това било напълно излишно и можело само да навреди на Бонифаций, защото, по думите на историка Платина, загиналият от гладна смърт папа веднага спечелил състраданието и симпатиите на народа.

Щом тронът се оказал вакантен, Бонифаций се провъзгласил за папа. Той знаел какви чувства изпитват римляните към него, не си правел никакви илюзии и разбирал, че само с най-жестоки репресии и терор ще може да се задържи на власт.

В продължение на цяла година кръвта не засъхвала по улиците на града. Бонифаций не прощавал нито на врагове, нито на приятели — в неговите очи всички били врагове. Нещо повече, той особено мразел собствените си привърженици, защото не можел да забрави колко пари бил пръснал по тях.

Ужас и отчаяние царели в Рим. Всички били заплашени от еднаква участ; хората от всички съсловия всеки ден се питали не е ли ударил последният им час. Освен с обикновени палачи, така да се каже законни убийци, Бонифаций разполагал с шайка наемници, които без съд премахвали набелязаните жертви.

А самият Бонифаций? С какво ли се е занимавал той, докато траело това непрекъснато клане? Той се забавлявал! Воплите на жертвите се заглушавали от неприличните и безсрамни песни на неговите куртизанки и фаворити, с които той безчинствал в покоите си.

Единадесет месеца след възкачването си на апостолския трон Бонифаций предал богу своята праведна душа и сонм ангели протръбили възнесението на непогрешимия наместник на небесата!

[1] Павия — град на река По (в Ломбардия), южно от Милано. ↑

Посмъртно отмъщение

Излишно е да казваме, че римляните нямали никакво намерение да обявяват траур по случай смъртта на Бонифаций VII.

Той умрял скоропостижно. Дали смъртта му е била последица от апоплектичен удар, както твърдят мнозина летописци? Твърде възможно е: неговият начин на живот напълно предразполагал към подобна смърт, ако си спомним за неговото чревоугодие и за непрекъснатите му оргии с жени; впрочем той намирал голямо удоволствие и във връзките си с мъже. Но други авторитетно заявяват, че римляните се отървали от папата с помощта на силна отрова.

С положителност се знае едно: всеобщото ликуване нямало край. Когато научили, че омразният злодей вече не е между живите, и хората от народа, и знатните благородници се стълпили около черквата „Св. Петър“. Те измъкнали трупа на първосвещеника от ковчега и го били безмилостно, а след това свалили савана от обезобразения покойник и го влачили по улиците до площада Марк Аврелий[1]. Там го обесили за краката и го превърнали в мишена за оплюване.

На другия ден се готвели да му уредят достойно погребение като хвърлят чудовището в помийната яма, но неколцина свещеници, за да спасят от позор главата на християнската църква, през нощта откраднали трупа и набързо го погребали извън града.

[1] Марк Аврелий — римски император (161–180 г.). ↑

Суеверия

Да минем към XI век, който се отличавал с грубо суеверие, див фанатизъм и разврат под маската на благочестие.

Целият християнски свят очаквал с трепет края на X век. Многобройни пророчества свързвали с тази дата края на света и идването на „страшния съд“. Духовенството, естествено, се опитвало да извлече от това колкото може по-голяма полза.

Пред прага на близката и неизбежна кончина, хората се грижели изключително за своя бъдещ задгробен живот, за такова покаяние, което ще може да омилостиви праведния съдник. Дори най-големите скъперници предавали богатствата си на църквата, а свещениците по всякакъв начин убеждавали паството си да се избави от бремето на пагубните земни блага, които според евангелието са главната спънка по пътя към рая.

Когато страшната година отминала, мнозина се почувствали измамени и горчиво съжалявали за безразсъдния страх, който ги подтикнал да раздадат целия си имот на черквите и манастирите. Но било късно! Духовенството никога не връща онова, което, макар и по погрешка, е влязло в джоба му. Напротив, занаятът на духовниците е тъкмо в това, да изиграват ограничените хора, готови да вярват в най-абсурдни пророчества.

През тоя век хората вярвали в магията, баенето и астрологията; всяко суеверие се възприемало като нещо съвсем реално. Трябва да отбележим, че и свещениците не оставали назад от своето паство. Магията се ползвала с такава популярност, а невежеството било толкова голямо, че мнозина служители на църквата сами започнали да се занимават с най-различни фокуси, като замествали църковните тайнства с гадаене и магьосничество.

Наплашеният народ вярвал, че дяволът е низвергнал бога и че настъпва царството на антихриста.

За папа Силвестър II[1], който сменил Григорий V[2], упорито се говорело, че е сключил съюз със сатаната. Папа Силвестър смайвал съвременниците си със своите математически и философски знания, които уж дължал на дявола. Някои летописци най-сериозно твърдят, че уж Силвестър получил от Севиля гнъсна клика с кабалистични формули[3], с помощта на които Силвестър принуждавал Луцифер[4] да му се подчинява; че дяволът обещал на папата да го спаси от смъртта, ако той откаже да отслужи литургия в Ерусалимския храм.

„Силвестър — продължават летописците — се надявал да продължи живота си и затова нито веднъж не отишъл на поклонение до светата земя, а продължил да се занимава с кощунствено магьосничество. Но той разбрал на собствения си гръб колко коварни и измамни са обещанията на дявола. Веднъж, когато светият отец извършвал богослужение в базиликата «Светият кръст», която се наричала и Ерусалимски храм, дяволът внезапно се явил пред папата на олтара, грабнал златното разпятие, прочутото украшение на черквата, и ударил с него папата толкова силно, че той издъхнал след няколко минути.“

Тази наивна легенда характеризира много точно силата на суеверието, което заплашвало да угаси в народа и последните искри разум, твърде сериозно вече помрачен от религиозните формули и обреди.

[1] Силвестър II — папа (999–1003 г.). ↑

[2] Григорий V — папа (996–999). ↑

[3] Кабалистични формули. — Кабала — средновековно религиозно-мистично учение, изградено върху тълкуването на Стария завет (възникнало през VIII–IX в). Придавало решаващо значение на цифрите, на които уж се крепи светът. С помощта на кабалистични изчисления се предричало бъдещето. ↑

[4] Луцифер — в християнската митология могъщ зъл дух, сатана, дявол. ↑

Камъните плачат и… танцуват

След смъртта на Силвестър II свещениците не пропуснали да използват в свой интерес легендата за сговора между папата и дявола.

Те разпространили слуха, че преди да умре, папа Силвестър се покаял и признал за съществуването на този договор. Освен това той бил помолил приближените си да сложат трупа му на катафалка, теглена от бели коне, и добавил, че конете сами ще спрат на мястото, където трябва да бъде погребан.

Желанието на папа Силвестър било изпълнено съвсем точно — и конете уж спрели пред Латеранския храм, където тленните останки на папата били погребани с всички подобаващи почести.

„Оттогава — пише летописецът — повече от шест века подред, всяка година в навечерието на смъртта на първосвещеника, сякаш предвестявайки неговата кончина, костите на Силвестър тракат и плочата на гробницата му се покрива с кървави сълзи…“

Ама че страхотия! Камъните плачат с кървави сълзи и кокалите подскачат в гроба като плочки за домино и сякаш викат на играчите си: „Хайде, на кого се е паднало шест и шест, да започва!“

Съгласете се, че подобни неща не се случват всеки ден и не е лесно да свикнеш с тях. Особено пък ако си представим какво ли изпитва през време на работа червеят гробар, когато види, че мръвката му трепва и заиграва! В такъв миг дори безмозъчният червей ще се ужаси!

А, от друга страна, какъв блажен покой обещава едно такова чудо на всеки свети отец, който, вперил печален поглед в бъдещето, с трепет очаква последния си час… Стига му само да се поразходи преди лягане до гроба на папа Силвестър и ако там е тихо, може да се прибере в къщи и спокойно да се отдаде на нощните наслади.

Впрочем не е известно някой свети отец да се е възползвал от пророчеството и да е поискал да научи кога неумолимите парки[1] ще прекъснат нишката на суетния му живот.

В средата на XVII век при преустройството на Латеранския дворец отворили прословутата гробница с тялото на папата, която според преданието лукавият дявол превръщал от време на време в школа за танци. Както говори легендата, тялото изглеждало още живо и благоухаело. („О-ла-ла — би възкликнал нашият Гаврош, — я да си плюя на петите, докато не е късно!“)… но изведнъж светъл лъч, озарил тялото, от него се издигнал адски пламък, който осветил всичко наоколо, и тялото се превърнало на пепел. Оцелели само сребърният кръст и пастирският пръстен…

Обяснението е просто: пламъкът е самият сатана, който като последен глупак се оставил да го зазидат в гробницата и векове наред играл на карти със скелета на Силвестър. Разбира се, щом отворили тъмницата, той побързал да избяга. Но всеки благочестив християнин трябва да бъде благодарен на сатаната, защото, като запазил останките на светия отец, дяволът е облекчил всевишния, който ще трябва да възкреси мъртвите в деня на страшния съд.

След това събитие на гроба на Силвестър вече не се е случвало нищо необикновено. Свещениците и тоя път не пропуснали да обяснят прекратяването на чудесата — едни с магьосничеството на покойния папа, други с изчезването на дявола. А през XVII век, когато Монтескьо[2], Волтер и Дидро[3] публикуват знаменитите си трудове, с които предвещават Великата френска революция[4], църковният историк Муратори[5] издава панегирик на Силвестър. За общия тон на цялото съчинение говори следното твърдение: „Чудото на гроба на Силвестър не бива да смайва никого, както и прекратяването му по-късно. Има толкова много надгробни плочи на светци, от които някога са извирали масло и манна, но които сега не извършват такива чудеса!“

Но защо да се връщаме чак в XVIII век? Съвсем неотдавна, при обсъждането на закона за обучението във френския парламент, Пол Берт цитира от трибуната редица религиозни трудове, посветени на въпросите на възпитанието. След като прочете тези възмутителни със своята безнравственост цитати, той възкликна, като се обръщаше към десните:

— Ще посмеете ли да одобрите подобни препоръки и наставления?

И един от клерикалите веднага му отговори:

— Ние нямаме правото да обсъждаме онова, което е написано от църковните отци.

Тази декларация бе посрещната с аплодисменти от ултрамонтанската[6] банда!

Това показва, че след толкова столетия позицията на клерикалите ни най-малко не се е променила: и най-първобитните и чудовищни твърдения се възприемат от тях като нещо нормално в нашия просветен век; те не ги оспорват. Толкова по-зле за клерикалите!

Прогресът върви напред с гигантски крачки и не е далеч времето, когато закостенялата в своето безкрайно грубо суеверие и фанатизъм войнстваща църква ще изглежда като едва забележима точка на хоризонта на отминалите времена.

[1] Парки — римски богини на съдбата, които предат нишката на човешкия живот. ↑

[2] Монтескьо, Шарл Луи — виден френски просветител, историк и социолог (1689–1755 г.). В своите „Персийски писма“ (1721 г.) утвърждавал идеите на историческата закономерност и критикувал абсолютната феодална монархия. В съчинението си „За духа на законите“ (1748 г.) осмивал християнските догми. ↑

[3] Дидро, Дени — виден френски философ-материалист, писател, идеолог на революционната буржоазия (1713–1784 г.). Основал и редактирал „Енциклопедията“, в която участвали мнозина просветители, които се борели срещу феодалния и църковния деспотизъм. ↑

[4] Произведенията на прогресивните френски учени, философи-просветители и писатели: Волтер, Русо, Дидро, Монтескьо, Холбах, Хелвеций и др., в които се подкопавали основите на феодалния ред и авторитетът на църквата. ↑

[5] Муратори, Луи Антон — известен италиански историк и археолог (1672–1750 г.), издал между 1723 и 1751 г. голяма поредица от италиански средновековни източници в 21 тома. ↑

[6] Ултрамонтани — привърженици на едно крайно реакционно течение в католицизма, настоявали за неограничено влияние на папата върху религиозните и светските работи на всички държави. За пръв път изложили идеите си на вселенския събор в Констанц (1414–1418 г.). От XVI в. най-разпалени техни представители са йезуитите. В резултат на победата на ултрамонтанците на Ватиканския вселенски събор през 1870 г. папата бил обявен за непогрешим. ↑

Пчели прорицателки

За личността на папа Йоан XVII[1], който сменил Силвестър II, се знае малко. До нас са достигнали само сведения за неговата отмъстителност и жестокост: в това отношение той по нищо не се отличавал от повечето си предходници. На светия престол той се задържал едва пет месеца.

По негово време станал един куриозен епизод: Левтард, някакъв си монах от Шалон, разчитайки да оскубе доверчивите глупци, се провъзгласил за ясновидец; той събрал около себе си тълпа и съобщил, че през нощта, докато спал на полето, с него станало чудо: рояк пчели сякаш пронизали цялото му тяло, влезли през ануса му, а излезли с шум и бръмчене през устата и възвестили, че му предстоят велики дела, непосилни за един простосмъртен. Оттогава той почувствал в себе си божията благодат.

Повярвали му. Той започнал да пророкува и много скоро си създал силна партия, която започнала да настоява да му се даде епископската катедра в града.

Жебуин, шалонският епископ, видял, че работата става сериозно, и сметнал за необходимо да се намеси. Той успял да разсее ореола на този духовидец. Разочарованият и оскърбен народ така взел да тормози монаха, че жалкият шарлатанин се хвърлил в един кладенец.

На друг монах му хрумнала налудничава мисъл да провъзгласи Вергилий[2], Хораций[3] и Ювенал[4] за пророци. Монахът обикалял Италия и навсякъде съветвал вярващите да следват техните завети, за да си осигурят вечен живот.

Първоначално той също имал успех, възникнала дори цяла секта негови последователи.

Когато Йоан XVII[5] научил за тях, заповядал на епископите да изтребват безмилостно всички членове на тази шайка, където и да се появят тези юродиви.

Убийството служело на католиците като ultimo ratio (краен довод), когато трябвало да натрапят на хората своите догми.

[1] Йоан XVII — папа (1003 г.). ↑

[2] Вергилий — голям римски поет (70–19 г. пр.н.е.), автор на епичната поема „Енеида“ и на много стихотворения. ↑

[3] Хораций — голям римски поет (65 г. пр.н.е.), автор на оди, сатири и послания. ↑

[4] Ювенал — голям римски поет-сатирик (60–140 г.). ↑

[5] Йоан XVIII — папа (1004–1009 г.). ↑

С един саблен удар

Йоан XVIII сменил Йоан XVII и се задържал на светия престол пет години. Би било страшно досадно да възпроизвеждаме отегчителния списък на всичките му безобразия.

Нека преминем към Бенедикт VIII[1], който получил тиарата благодарение на заговора на графовете Тосканели.

Зверската жестокост на Бенедикт VIII предварително настроила народа срещу него. Още преди той да заеме престола, около него започнала да се плете гъста мрежа от заговори. Дори сред духовенството се образувала силна партия, която успяла да провъзгласи нов папа — Григорий[2].

Бенедикт се съпротивявал енергично. Известно време той си оставал господар на Латеранския дворец, но Григорий защищавал правата си не по-малко решително и в края на кралицата изгонил съперника си.

Бенедикт избягал в Германия, защото разчитал на подкрепата на Хенрих II[3]. Той я получил без особени усилия. Хенрих II събрал армия и Бенедикт пристигнал в Ломбардия. За да избягнат ново нашествие, изплашените римляни изпратили при Бенедикт делегация с молба да се върне в Латеранския дворец. На Григорий не му оставало нищо друго, освен да напусне по-скоро Рим.

След няколко дена Хенрих VII нанесъл голямо поражение на един самозванец и за да се утвърди като самовластен управник, пристигнал в Рим заедно със съпругата си Кунигунда за тържествено помазване.

Папата извлякъл полза от това тържество: той не само заздравил авторитета си, но и потвърдил някои привилегии, дадени на първосвещениците още от Карл II и Отон III[4].

Щом Хенрих II напуснал Италия, сарацините нахлули в Тоскана[5]. Бенедикт наредил на епископите да съберат войници, възглавил войската и я повел на бой.

Битката траяла три дена. Отначало християните търпели неуспех след неуспех, но в края на краищата завзели всички позиции на противника. Има си хас, нали сам господ бог се сражавал в техните редици!

Ние в никакъв случай не искаме да намаляваме заслугите на великия Саваот[6], но все пак, откакто той се появи на земното кълбо, военните кампании, провеждани под неговото знаме и в негово име, доста често са завършвали с пълна катастрофа. Не бива да се иска от милосърдния дядо боже повече, отколкото е в състояние да даде! Съвсем очевидно е, че нещастният старец Саваот попада в небрано лозе, когато, да речем, двама крале, и двамата правоверни, си обявяват война само защото негово величество Хикс, приемайки пратеника на крал Зет, е кихнал седемдесет и пет пъти, а невъзпитаният пратеник е казал само седемдесет и четири пъти „наздраве“ на страдащия от хрема августейши крал!

От толкова големи тънкости дори бог може да загуби ума и дума! Представете си неговото положение, когато една прекрасна утрин той намира в огромната си поща две молитви със следното съдържание:

[1] Бенедикт VIII — папа (1012–1024 г.). ↑

[2] Григорий — антипапа (1012 г.). ↑

[3] Хенрих II Саксонски — германски император (1002–1024 г.). ↑

[4] Отон III — германски император (983–1002 г.). ↑

[5] Тоскана — област в Средна Италия с градове Флоренция, Лука, Пиза и др. През тоя период била херцогство. ↑

[6] Саваот — едно от имената на библейския бог Яхве (юдаизмът забранява произнасянето му). ↑

Първа молитва

Милосърдни и възлюблени господи боже мой!

Имам намерение да завладея с доблестните си войски кралството на братовчеда си Зет. Уповавам се на твоята помощ. Дай ми сили да изтребя всичките му войници!

Твой син и раб крал Хикс и прочее, и прочее…

Втора молитва

Прародителю мой!

Безгранична е любовта ми към теб и затова чуй молитвите ми: братовчедът Хикс, младо момче още, е обзет от желание да си премери силите с моите войски. Моето сърце ще възликува, ако челото му се украси с лаври. Бъди милостив и ми подари победа над този самохвалко. Нека се сбъдне молитвата ми, но не преди да се изтребят двете армии в двубой, защото колкото повече са убитите, толкова по-значителна е победата.

Твой… На твоето милосърдие… В помисли за теб… Крал Зет и прочее, и прочее…

„Дявол да го вземе — казва Саваот, — какво мога да направя, за да угодя на двамата монарси? Тия скотове се разплодиха по земята и ме вкарват в задънена улица, като се уповават на моето всемогъщество! Ей богу, да се оправят сами! Няма да им се бъркам в работите!“

Какъвто и да е изходът, има ли право победеният да обвинява бога, че не се е вслушал в молитвите му?

Разбира се, не!

Сами виждате колко безпристрастно преценяваме положението на Саваот. В такъв случай разрешете ни да добавим, че битката се състояла, и по всичко личи, че бог няма никаква вина за победата на войниците на светия отец над сарацините.

А и самият първосвещеник изглежда не се е надявал много на божията помощ в своите военни работи: той предварително разположил в боен ред войските си и укрепил брега с кордон стрелци, като по този начин попречил на противниковите кораби да стоварят подкрепление.

Обикновено езичниците просто пленяват враговете си. Но християните не се задоволяват с това — религията им повелява да уредят голямо кърваво пиршество в чест на победата над неверниците. Въпреки че сарацините били избити, войските на първосвещеника подложили цялата местност на огън и меч. Подялбата на огромната военна плячка била извършена още на бойното поле. На самия папа се паднала, представете си… съпругата на сарацинския вожд, една поразително красива жена.

Светият отец се ползвал със славата на изключителен развратник. Възможно е да е предпочитал младите момчета, но не се отказвал и от нежния пол. Но папата не си откраднал нито една целувка от устните на прекрасната сарацинка. Жестокостта на този изверг била по-силна от похотливостта му. Той грабнал с две ръце огромната сабя и с един удар обезглавил пленницата.

След това наместникът на свети Петър претърсил трупа и смъкнал златния прочелник и скъпоценностите от тюрбана на жертвата.

Как да се спре земетресение

Съгласни сме, че това заглавие звучи, меко казано, малко наивно. Но няма какво да се чудите — ние съобщаваме исторически епизоди, които сме заимствали от църковната летопис и съвсем естествено е, че ни се налага да се сблъскваме ту с чудовищни престъпления, ту с нечувана глупост. Това е неизбежно!

След голямата победа на Бенедикт VIII над сарацините в Рим станало земетресение. Това се случило на разпети петък, и което е особено знаменателно, вярващите почувствали първите трусове в момента, когато се кланяли пред кръста.

Защо земята е решила да се разлюлее, като хвърли благочестивите римляни в ужас, точно в момента, когато народът се е проснал по очи пред разпятието?

Без да се колебае, светият отец дал разумен отговор на този въпрос: с изпращането на това бедствие господ показва, че е разгневен на някои хора, които са го оскърбили през тия толкова скръбни дни.

Оставало само да се намерят виновниците. Това било най-лесно. Бенедикт заявил, че според получени от него сведения по същото време, когато благочестивите християни се кланяли пред кръста, евреите извършвали свои религиозни церемонии в синагогата. Небесният гняв е могъл да бъде предизвикан само от тези нещастни неверници! Затова нека бъдат осъдени я наказани!

Впрочем, защо да ги съдят? Нима папата не е непогрешим?… И Бенедикт обнародвал декрет, съгласно който всички римски евреи трябвало да бъдат обезглавени. Те незабавно били заведени на лобното място и предадени в ръцете на палача.

Ужасно, нали?

Естествено, предишните глави ни подготвиха за много неща, но все пак човешкият разум не може да се помири с подобни факти. Започваш дори да се надяваш, че тези сведения са преувеличени или изобщо погрешни. Уви! На тези страници се говори само за реални събития, очистени от каквато и да било легенда. Ние наистина се борим с папизма, но се борим с честно оръжие. Ние казваме: ето каква е вашата църква, искате ли да разберете колко струва тя? Запознайте се с онези, които я възглавяват (те са крадци, убийци и педерасти — всички до един или почти всички… Простете, между тях има и дейци от рода на папа Пий IX, но с него ще се запознаете по-късно).

Нека се върнем на земетресението. След избиването на евреите то престанало. Може би си мислите, че когато разказват за този епизод, църковните историци търсят смекчаващи обстоятелства, за да обяснят това кошмарно мероприятие? Глупости! Те възхваляват първосвещениците! И с потресаващо хладнокръвие добавят:

„След тяхната екзекуция вятърът стихнал, а с него и ужасните колебания, които преди това разтърсвали свещения град.“ Невъзможно е да се намери по-нагла апология на едно гнусно престъпление.

Чистилището в Сицилия

Бенедикт VIII, който далеч не може да служи като пример за благочестие, все пак решил да обуздае поне малко разпасалото се духовенство. Почетният апостол без съмнение е завиждал на подчинените си и е искал да им отнеме всички любовници… — инак с какво можем да си обясним внезапно пробудената нравственост на негово светейшество?

В 1020 година той свикал в Павия събор и въпреки съпротивата на мнозина прелати наложил приемането на едно постановление, според което духовенството както черното, така и бялото се лишавало от правото да се жени или да има любовници.

По молба на първосвещеника Хенрих II утвърдил този декрет. Нарушителите трябвало да отговорят и пред духовния, и пред углавния съд.

Още тук трябва да отбележим, че след издаването на декрета развратът сред духовенството не намалял; никакви заплахи не помагали и свещениците дори не смятали за необходимо да крият своите похождения. Както и преди указа, хората на църквата публично развратничели и се чувствали в пълна безопасност. Можело ли е изобщо да бъде другояче? Нали за да се осъществи на практика обнародваният указ, би трябвало да се осъди цялото духовенство?

Веднага биха се опразнили всички олтари, а това несъмнено би било крайно неприятно!

Бенедикт VIII умрял в началото на 1024 година. Католическите историци най-сериозно съобщават, че след смъртта си той няколко пъти се явявал на различни лица с молба да го споменават в молитвите си. С какво ли реноме се е ползвал достопочтеният папа, щом дори благочестивите свещенослужители не са го смятали за достоен да влезе направо в рая!

Летописецът Платина твърди, че някакъв прелат видял скелета на светия отец Бенедикт с папски одежди да препуска нанякъде на черен жребец. Епископът го попитал накъде бърза, а в отговор призракът сграбчил епископа, вдигнал го от земята и го пренесъл на място, където имало заровено имане. Бенедикт заповядал на епископа да раздаде всички съкровища на бедните, за да облекчи страданията, които търпи в задгробния свят заради престъпленията си.

Сигиберт[1] и Петър Дамиани[2] също твърдят, че веднъж мъртвецът се явил на своя приемник и го помолил да чете молитви за него, за да смекчи пламъка на чистилището, в което той бил хвърлен заради своите злодеяния; за размера на неговите престъпления можем да съдим по това, че папата трябвало да остане в чистилището хиляда години.

Но по комичност всички тези легенди далеч отстъпват на баснята на Винцент от Бове[3], който живял двеста години след смъртта на Бенедикт VIII и заемал длъжността четец на крал Людовик Свети. Винцент тържествено уверява, че божията присъда на Бенедикт била условна и че един клюнийски монах получил откровение лично от пресветата дева, според което „папа Бенедикт ще бъде освободен от мъките благодарение на молитвите на монасите от манастира в Клюни и благодарение на заслугите на техния абат — свети Одилон“.

Излиза, че богът-отец, когото свещениците описват като страшен съдник, не е чак толкова неумолим. Представете си, че при него се яви затънал в престъпления християнин.

— Как се казваш? — пита го всевишният.

— Бенедикт VIII, праведни съднико.

— Срещу теб има обвинение, че си крал, убивал, прелъстявал и изнасилвал, че си престъпвал всички божи и човешки закони. Какво ще кажеш за свое оправдание?

— Нищо, праведни съднико.

— Отлично! Осъждам те на хиляда години чистилище. Искаш ли да направиш някакво възражение срещу присъдата? Отговаряй! Какво е мнението ти по този въпрос?

— Бих помолил да изтърпя наказанието си на земята, в тази юдол на плача…

— Която ти превърна в бунище ли?

— Господи, всеки прави това, което е по силите му.

— Значи се надяваш да те върна там, където си извършил толкова мръсотии? Никога. Всичко, което мога да направя, е да те осъдя условно. Ако клюнийските монаси започнат да ме молят да спася душата ти, ще получиш пропуск за рая. Но запомни: една молитва, прочетена пред куп за грош, или една жалка литургия за двадесет су няма да ме задоволят. Ти ще получиш пълно освобождение от наказанието си, ако монасите се молят, както трябва: ако денонощно служат молебени, спазват постите и пак се молят.

— С една дума, те трябва да ви умилостивят?

— Точно така. Един съвет от мен: обърни се към светата дева и я помоли да ти стане застъпница. Пречистата дева е милосърдна и аз съм склонен да мисля, че монасите са достатъчно галантни и няма да отхвърлят молбата на една прекрасна дама… какво говоря — на едно младо момиче, понеже майчинството изобщо не е накърнило цветеца на нейната невинност.

Този гротесков диалог в действителност е точен преразказ на тържественото изявление на Винцент от Бове. Това не е дори пародия, а само шарж, който подчертава детайлите, но не ги изопачава. Това показва, че църковните басни, с които свещенослужителите тъпчат вярващите, по същество не са нищо друго освен една грандиозна буфонада.

Според Винцент след появяването на пречистата дева клюнийските монаси удвоили молитвения си плам и издействали освобождаването на Бенедикт VIII.

„И тогава — добавя Винцент — покойният първосвещеник сам се явил в абатството да благодари за своето спасение. Един прекрасен ден, когато монасите се събрали за молитва в храма, Бенедикт VIII се изправил пред тях, съобщил им за излизането си от пламъците на Етна[4] и описал божествените радости, на които се наслаждава в небесния Ерусалим.“

И така, осъдените на мъки в чистилището излизат от самия кратер и попадат направо в рая! Какви щастливци са жителите на Сицилия: на техния остров се намира самото чистилище, а те вероятно дори не се досещат за своето щастие!

[1] Сигиберт — монах от Жаблу (в Белгия) (1030–1112 г.), автор на много известна световна хроника, описваща събитията от 381 до 1111 г. ↑

[2] Петър Дамиани — кардинал-епископ, идеолог на клюнийското движение (около 1007–1072 г.), автор на редица политически трактати, активен привърженик на засилването на папството и на подчиняването на светската власт пред него. Агитирал за съюз между папите и императорите на Свещената римска империя. ↑

[3] Винцент от Бове — доминиканец, възпитател и библиотекар при двора на Людовик XI, автор на обширната енциклопедия „Огледало“, съдържаща сведения по история, богословие и естествени науки (1190–1264 г.). ↑

[4] Етна — действащ вулкан в Сицилия. ↑

Писмо на Исус Христос

Бенедикт VIII бил сменен на папския престол от брат си Йоан XIX[1].

Приблизително по същото време умрял Хенрих II и оставил короната на Западната римска империя на своя син Конрад[2]. В 1027 година Конрад пристигнал в Рим заедно със съпругата си Жизел, за да бъде коронясан от папата. На церемонията присъствал кралят на Англия и Дания Канут[3], който бил пристигнал при светия отец с оплакване по повод на прекомерните данъци, налагани от римската курия на поклонниците от неговото кралство, както и с искането да се намалят сумите, внасяни от неговите архиепископи в папската хазна.

Паричните въпроси били най-уязвимото място на Йоан XIX. С неизмеримата си алчност и користолюбие той надминал всички свои предшественици, а те, както знаем, също не са били образец на безкористие. Впрочем за мнозина от първосвещениците на Рим важи епиграмата: „Приемай, вземай и кради — това са трите любими заветни думи на папата.“

За него нямало прегради, когато ставало дума за обогатяване на хазната му. Вярващите, за да получат аудиенция при негово светейшество, трябвало да поднесат на папата не някакво дребно подаръче (както на съвременните хетери за честта да закусиш под един покрив с тях), а истински дарове. Колкото по-големи били даровете, толкова по-добър бил приемът. Не само поклонниците от кралството на Канут страдали от неизмеримата алчност на светия отец, поклонниците от другите страни си патели не по-малко.

Йоан XIX правел пари абсолютно от всичко: от опрощаването на греховете, от благословиите и дори от анатемите.

Епископите много се дразнели от търговската жилка на папата. Известно време след коронацията на Конрад в Лимож[4] бил свикан събор на френските епископи, който забранил на римския двор да опрощава греховете на отлъчените от църквата без знанието на местните епископи.

Смисълът на тази забрана бил горе-долу следният: въртете си търговията, колкото ви душа иска, само че бъдете деликатни и ни предупреждавайте, за да спечелим и ние нещо от тази работа.

Съборът обсъдил освен това и мерки за въдворяване на ред във френското кралство. Работата се състояла в това, че след смъртта на лицемера Людовик Кротки в империята на Карл Велики настъпила пълна анархия. Във Франция, Германия и Италия дребните князе воювали помежду си, ограбвали градовете, безмилостно избивали жителите им, а земеделците, занаятчиите и търговците — преследвали като диви зверове. Народът страдал неописуемо, а духовенството нехаело. И изведнъж френските епископи проявили загриженост за населението. Всичко се обяснява много просто: феодалните безредици ощетявали хазната. Първо, обедняването на населението сериозно се отразило върху приходите на църквата; второ, алчните феодали стигнали дотам, че започнали да нападат манастири, да опожаряват черкви, да убиват монаси и да изнасилват монахини.

Ето защо събралите се в Лимож епископи решили да сложат край на подвизите на разюзданите феодали.

След като се убедили, че с отлъчване от църквата няма много да сплашат самозабравилите се херцози и князе, епископите решили да накарат самия бог да се намеси в тази работа. Било насрочено тържествено събрание, на което се канели вярващите от цялата провинция. След обикновените молитви и песнопения един от епископите се обърнал към огромната тълпа със следните думи:

— Братя мои, съобщавам ви велика новина: самият Исус Христос ни заповядва в своето послание да установим мир на земята. Предлагам ви да изберете представители, които да се убедят в автентичността на писмото, а след това ще ви запознаем с божията воля.

Съборът посрещнал шарлатанската реч с ликуване. Незабавно била избрана комисия от десет епископи, за да провери скъпоценната кореспонденция.

Казват, че авгурите[5] на античния Рим ги напушвал смях, щом се споглеждали: сигурно и християнските прелати, достойни приемници на тези жреци, са положили много усилия, за да запазят сериозния израз на лицата си по време на толкова отговорната експертиза!

Процедурата не траяла дълго. Автентичността на Исусовия подпис била призната за неоспорима и пред същия събор епископите се заклели, че посланието наистина е паднало от небето.

На края Лиможкият събор постановил: писмото да се изпрати до всички християнски църкви с цел всички вярващи, независимо от техния ранг, да обещаят, че ще спазват изпратените свише наставления и заповеди.

Трудно е да се измисли нещо по-глупаво и по-неприлично от тези наставления.

Исус Христос, на когото по-късно подражава старият съпруг в „Декамерон[6]“ на Бокачо, предлагал в писмото си своеобразен „календар на любовта“.

По-точно, господ разрешавал на съпрузите да изпълняват съпружеските си задължения само в определени, точно посочени от него дни.

Понеделник например се обявявал за ден, в който са забранени съпружеските сношения.

Освен това се предписвало: петък да се изкарва само на хляб и вода, в събота да не се яде месо. Забранявало се да се отмъщава на враговете с оръжие в ръка, както и да се обсебва манастирско имущество. И на края, посланието строго определяло отношенията между половете: на мъжете се разрешавало да се молят заедно с жените, но не и да ги изнасилват!

Само не мислете, че тук има каквато и да е измислица. Още веднъж подчертавам: аз не съм измислил нищо! Може да се оспорват преценките ми, но по отношение на фактите проявявам най-голяма предпазливост: не ги изопачавам и преувеличавам. А и какъв смисъл има това? В истинския си вид историята на църквата е достатъчно пълна с цинизъм, глупост и мерзост, за да послужи като съкрушителен обвинителен акт срещу християнството.

Във всяка епархия вярващите били принуждавани да се закълнат пред евангелието, че ще бъдат верни на предписанията, съдържащи се в посланието на Исус Христос. Наказанията, които заплашвали непокорните, били достатъчно сериозни, за да се изкуши някой да спори или да не се съгласява. Ставало дума не само за отлъчване от църквата, но и за конфискация на имуществото, както и за лишаване от правото на християнско погребение. В краен случай човек би могъл да рискува да се помири с първото и последното наказание, по конфискацията на имуществото е страшна за всички, и за благочестивите християни, и за невярващите.

Няма да скрия, че за нас е интересно по какъв начин свещениците са можели да проверяват дали съпрузите спазват „календара на любовта“. Дали те са имали намерение да изпращат клисарите на разузнаване в спалните на всичките си духовни чада?

По този повод църковните автори нищо не казват, за което искрено съжаляваме.

[1] Йоан XIX — папа (1024–1032 г.). ↑

[2] Конрад II — германски император (1024–1039 г.). ↑

[3] Канут Велики — крал на Дания и Англия (1017–1035 г.). ↑

[4] Лимож — град в Централна Франция, на река Виен. ↑

[5] Авгури — в Древния Рим — жреци, които предсказвали бъдещето по полета или крясъците на птиците. ↑

[6] „Декамерон“ — най-известното произведение на видния италиански учен, поет и писател-хуманист Джовани Бокачо (1313–1375 г.). В него се разобличава лицемерието и развратността на духовенството, осмиват се средновековните суеверия, мракобесието и шарлатанството, дава се сатирична картина на нравите в папския двор. ↑

Долу тиранинът

Римляните с нетърпение очаквали края на владичеството на Йоан XIX. Те нямали нищо против той да прекарва всяка нощ с колкото си ще привлекателни момичета и момчета, които божественото провидение щедро му доставяло: но необузданият деспотизъм на първосвещеника приел толкова непоносима форма, че против папата бил организиран заговор.

Светият отец, изглежда, не е хранел особени илюзии за популярността си и никога не се появявал сам, без достопочтената си свита. Тогава заговорниците решили да прибегнат до оръжие и да въстанат открито.

Когато многобройната тълпа обкръжила Латеранския дворец, Йоан XIX разбрал, че съпротивата е безсмислена и забягнал в Германия да търси закрила от Конрад II. Сметката му излязла вярна: Конрад скоро го върнал на светия престол с помощта на своите щикове и преди да умре, Йоан пак могъл да изпита насладата на отмъщението и да унищожи заговорниците.

Папа младенец

Без преувеличение може да се каже, че Бенедикт IX[1] заел мястото на Йоан XIX, веднага щом се откъснал от гръдта на кърмачката си: във всеки случай, когато настъпила крехката юношеска възраст, на него му помогнали да се покатери на светия престол. С една дума, той бил навършил едва дванадесет години.

Възрастта не му попречила да прояви бързо всички пороци, с които се отличавали най-развратните и най-жестоките измежду неговите предшественици.

Бенедикт IX (истинското му име било Теофилакт) получил престола благодарение на мошеничеството на графовете Тосканели: знатните разбойници наложили неговото избиране с помощта на интриги, подкупи и заплахи.

По политически съображения Конрад II покровителствал тези могъщи феодали; по такъв начин неговото височайше благоразположение се простряло и върху новия папа.

Когато народът се преситил на безчинствата на Бенедикт IX и го прогонил от Рим, Конрад II с готовност се притекъл на помощ на младия първосвещеник и триумфално му върнал тиарата.

Силата възтържествувала над закона — уви, не за последен път!

[1] Бенедикт IX — папа (1032–1044 г.). ↑

Още няколко думи за Бенедикт IX

Този първосвещеник опетнил апостолския престол с такива чудовищни престъпления, че християнските писатели дори не се опитват да премълчават или тушират позорните деяния на светия отец.

Кардинал Бено обвинява папата, че съзнателно е използвал дяволски средства, че е прибягвал до магия и врачуване, като принуждавал наложниците си да пият омайни билки, за да възбуди у тях пламенна страст към себе си. Кардиналът твърди освен това, че папата е принасял жертви на дявола, че е ходел на сборища на магьосници и че неведнъж в гората се е сношавал с духовете на мрака.

Тези твърдения са наивни, карат ни да се усмихваме и все пак дават известна представа за Бенедикт IX. Неговите пороци били толкова безобразни, че за да ги обяснят, историците били принудени да прибегнат до мистика и да намесят дявола.

Неговата власт ставала все по-тежко бреме за народа и най-сетне, след дванадесет години насилия, грабежи и убийства Бенедикт IX повторно бил изгонен от Рим.

Но да не се радваме преждевременно: пак ще ни се наложи да го срещнем. Тиарата му отивала и той не се отказал отново да увенчае с нея августейшата си глава!

Как си прекарвал времето папата в оставка

След „отстраняването“ на Бенедикт Сабинският епископ, който вече бил правил опити да докаже правата си върху престола, предприел нова атака. С обещания, подкупи и щедри подаръци той спечелил духовенството и се възкачил на светия престол на 26 декември 1044 година под името Силвестър III[1]. Неговият понтификат продължил три месеца.

През това време Бенедикт IX подкупил със съдействието на могъщия род Тосканели една разбойническа шайка, която върлувала в околностите на Рим, и започнал по всякакъв начин да тероризира населението.

За да сложат край на пожарите и убийствата на мирни жители, римляните се видели принудени отново да отворят вратите на града пред изпечения нехранимайко. Наистина този път Бенедикт не се задържал дълго на престола. Неговите оргии предизвикали нов бунт и понеже не смеел да рискува повече — гневът на народа бил голям, — Бенедикт сам се отказал да управлява църквата.

Но той смятал, че е в реда на нещата подобно самоотричане да бъде възнаградено по съответния начин. Той отстъпвал едно толкова глупаво съблазнително място, че би било непростима глупост да го даде даром. След дълги преговори и пазарлъци Бенедикт продал светия престол на свещеника Йоан[2] за петнадесет хиляди златни ливри.

Читателят греши, ако смята, че след изгодната сделка мошеникът е изчезнал безследно! Папата още не си бил казал последната дума!

[1] Силвестър III — антипапа (1044 г.). ↑

[2] Йоан XX — антипапа (1045–1046 г.). ↑

Трима първосвещеници на Светия престол

Като получил парите за тиарата, Бенедикт IX сметнал, че е узаконил съвсем честно тези действия с провъзгласяването на Йоан XX за свой приемник. Но и Силвестър III платил скъпо за избирането си: трите месеца на престола далеч не можели да компенсират сумите за подкуп на избирателите. Оскърбен в най-добрите си чувства, Силвестър III нахлул в Рим начело на една въоръжена банда и нападнал папския дворец. Йоан XX се съпротивлявал енергично и пламнало ожесточено сражение.

През това време Бенедикт IX, който успял да пропилее капиталите си, стигнал до извода, че и той трябва да се опита да завладее тиарата, за да я продаде повторно. Без да му мисли много, той нахлул с шайка негодници в Латеранския дворец и изгонил папата, когото лично бил настанил там. Но Йоан XX не пожелал да напусне града; той си платил честно! С една дума Рим осъмнал една заран с трима папи. Единият се настанил в черквата „Св. Йоан“, другият намерил подслон в „Св. Петър“, а третият — в катедралата „Св. Мария“.

Каквото и да приказваме, Бенедикт IX, Силвестър III и Йоан XX се наредили великолепно! Почетната троица сключила съюз и разумно си разделила църковните доходи и плодовете от своите шантажи и обири. Всяка нощ веселите разбойници уреждали грандиозни оргии със своите любовници — както жени, така и мъже.

Как бледнеят пред тези пиршества нашите съвременни гуляи! Тези увенчани с тиара сарданапаловци[1] в търсенето на нови забранени наслади се стремели да възкресят нравите на Содом.

Вярна на църковните традиции, почтената тройка се отличавала с необикновена щедрост към своите възлюбени и за късо време опустошила съкровищниците на римските черкви. Тримата първосвещеници принасяли в жертва пред олтара на Венера скъпоценните предмети на божествения култ. Една нощ на наслади те заплащали със скъпоценен съсъд, дароносица или разпятие.

Апостолският престол вече не будел у тях никакъв интерес и затова те потърсили начин да се отърват от него. Окончателно фалиралата света троица се събрала на съвещание и папите намерили наистина чудесен изход — те обявили, че светият престол се продава на търг.

След смъртта на Йоан XIX, през понтификата на Бенедикт IX, престолът на свети Петър за четвърти път бил обявен за продан като мебелите на стара кокотка!

[1] Сарданапаловци — Сарданапал — легендарният последен асирийски цар, потънал в разкош и разврат. Когато враговете го обсадили, той подпалил двореца си и загинал заедно с всички свои приближени. ↑

Светата четворка

Щом се разчуло за откритата продажба на папската тиара, веднага се намерили купувачи, които предложили добра цена.

Можем да си представим колко оживено е било наддаването! В края на краищата тиарата станала собственост на римския свещеник Джовани Грациано, който могъл да предложи най-голяма сума. Той именно бил провъзгласен за папа под името Григорий VI[1].

Според църковните закони папският сан се получава пожизнено; следователно по онова време католическата църква е имала едновременно четирима свети отци, макар че папските функции са били изпълнявани само от единия.

В началото на своя понтификат лицемерният първосвещеник се престорил на кротък и добродетелен, за да забравят хората историята със скандалното му избиране. Той провел няколко реформи и до известна степен спечелил симпатиите на народа.

Когато положението му се заздравило, той сметнал, че е излишно да се сдържа повече, и решил да навакса пропуснатото. Без да спазва дори външно благоприличие, Григорий VI пускал в ход най-различни средства, включително и конфискация на имота на богати граждани, които изтезавал и избивал, за да им запуши устата.

Благодарение на своята предприемчивост Григорий VI с лихва си върнал огромната сума за купуването на престола.

[1] Григорий VI — папа (1045–1046 г.). ↑

Кървава баня

Нещастната Италия била напълно разорена от първосвещеника. По пътищата скитали разбойнически шайки и поклонниците се осмелявали да пътуват за Рим само на големи тълпи.

В самия Рим станало опасно да се живее. Разбойниците стигнали дотам, че започнали да обират гробовете на апостолите и да задигат даровете, щедро принасяни от вярващите.

Докато от грабежите страдали частни лица, Григорий VI не предприемал нищо. Но когато започнали обири на черкви и гробници на светци и била засегната собствената му хазна, папата сметнал за необходимо да се намеси. Той обнародвал заплашителен декрет, засягащ църковното имущество; а за личната собственост на гражданите той не споменал нито дума. Впрочем декретът не дал желания резултат. Напротив, грабежите дори зачестили.

Тогава Григорий VI пуснал в действие заплахата от отлъчване. Тази мярка се оказала по-ефикасна, но предизвикала гневен протест не само сред бандитите, но и сред цялото население — народът, чието търпение било изчерпано от непрекъснато растящия апетит на папата, само търсел някакъв повод, за да се отърве от тиранина.

Един прекрасен ден пред папския дворец се събрала доста внушителна тълпа, която обсипвала светия отец с оскърбителни ругатни.

— Да се избият всички! — викнал светият отец.

Заповедта му била изпълнена буквално.

Кървавото клане било толкова ужасно, че дори духовенството не издържало и отказало да се подчинява на папата. Кардиналите и епископите изпратили оплакване до император Хенрих Черния[1]. Той веднага пристигнал и свикал събор, за да осъди папата.

Григорий VI бил свален, но не заради чудовищното клане, извършено по негова заповед (какво значи животът на няколко стотици души в очите на църковната йерархия!), а заради купуването на апостолския престол. Ако избирането на Григорий VI е било осъществено по законен път, той несъмнено щял да бъде опростен и дори би получил одобрението на висшето духовенство.

[1] Хенрих III Черния — германски император (1039–1056 г.). ↑

Климент II[1]

След като са изтърпели толкова негодници на светия престол, римляните би трябвало, според нас, да намразят папската институция. Но тя си съществува до ден-днешен.

Хенрих Черния свалил Григорий и започнал да му търси приемник. Той събрал в черквата „Св. Петър“ висшето духовенство, сената и представителите на корпорациите и им предложил да изберат незабавно нов папа. Той поискал от епископите да посочат достоен кандидат за апостолския трон. Отговор не последвал. Императорът поискал обяснение за мълчанието на събора. Тогава от името на целия клир един прелат чистосърдечно признал, че римското духовенство е в упадък и не може да излъчи човек, достоен за първосвещеник.

На императора не му оставало нищо друго, освен да предложи кандидатурата на един свой съотечественик Бамбергския епископ, който именно бил качен на трона под името Климент II. Този прелат се славел с ерудицията и ума си. Освен това той се отличавал със завидна скромност — трябвало дори да прибегнат до сила, за да му облекат свещените одежди. Но веднага след избирането си той заприличал на всички свои предшественици: станал високомерен, алчен и безскрупулен по финансовите въпроси.

[1] Климент II — папа (1046–1047 г.). ↑

Кой да седне на креслото?

Още няколко думи за Климент II.

Първата му работа била да свика събор, за да утвърди привилегиите на италианските епископи, и по този начин да сложи край на смешното боричкане между местните величия.

Още през първия ден на събора Акуилският епископ и Равенският архиепископ се възползвали от отсъствието на Миланския архиепископ и заели двете празни места край свободния трон на императора. Закъснелият архиепископ на Милано още с влизането си в сената забелязал, че и двете почетни места са заети, намръщил се и… решително се наместил на императорското кресло. Почтените духовници се вцепенили от изненада, а след това яростно се нахвърлили върху дръзкия нарушител. Акуилският епископ заявил, че по ранг духовният глава на Милано няма по-големи права от тях и затова трябва да освободи креслото.

Почтените конкуренти наобиколили архиепископа и се мъчели да го отместят, като прибягнали дори до сила. Те се вкопчили в полите на одеждите му, но архиепископът енергично отблъсквал атаките на противниците си и било невъзможно да го издърпат от мястото. Той се залепил за почетното кресло като пиявица. Тъй като мненията се разделили, започнали спорове, посипали се цитати от свещени текстове и устави. Всички говорели в хор, крещели с пяна на устата, прокли… пардон — прекъсвали се. На края умората победила оскърбеното самолюбие; достопочтените църковни дейци се поуспокоили, започнали да се изказват един по един и да произнасят дълги, убедителни речи. В края на краищата почетното място се паднало на Равенския архиепископ.

Нима този епизод не показва тъпото високомерие на представителите на църквата?

На другия ден съборът се заел да обсъжда правата на свещениците, ръкоположени срещу парични суми по време на предишния понтификат.

Някои епископи предложили тези свещеници направо да бъдат лишени от сан. Папата обаче проявил по-голяма снизходителност, като им разрешил да запазят длъжностите си, но само при едно малко условие…

Досещате ли се?

Има си хас! Не е чак толкова трудно да се сетиш, дявол да го вземе! Те трябвало да платят глоба на светия престол.

Римляните не изпитвали особено топли чувства към първосвещениците, избрани направо от императора. Климент II имал същата участ; наистина, омразата била пасивна поради присъствието на Хенрих Черния и неговата армия в Рим.

След отпътуването на императора враждебното отношение към папата се засилило. Когато слуховете за заговор стигнали до Климент II, той решил да не изкушава съдбата и да се завърне временно в родината си. Но съдбата изиграва и най-предпазливите хора. След пристигането си в родния край Климент II умрял. Той заемал трона общо девет месеца.

Стар познат

Готов съм да се хвана на бас, че не сте очаквали да се срещнете за четвърти път с достопочтения Бенедикт IX, с когото се разделихме в оня критичен период от неговия живот, когато с участието на двамата си колеги — Йоан XX и Силвестър III — той продаде светия престол на търг.

И все пак именно него, Бенедикт IX, имаме честта да ви представим като приемник на Климент II.

Поразително упорит папа: вкопчил се в престола и не го пуща.

Преди да напусне Италия, Хенрих Черния изгонил оттам Григорий VI, за да попречи на „разжалвания“ папа да се възползва от временното отсъствие на Климент II и да заеме мястото му. Това обстоятелство именно помогнало на Бенедикт IX да завладее отново престола.

Когато научили за смъртта на Климент II, римляните проводили при императора пратеници с молба да утвърди за папа архиепископа на Лион. Докато пратениците изпълнявали своята отговорна мисия, Бенедикт, „клетвопрестъпникът, прелюбодеецът и кръвосмесителят“, напуснал град Пезаро[1], където се укривал, появил се в Рим начело на шайка разбойници и най-невъзмутимо се провъзгласил за папа.

Този път той се задържал на престола малко повече от осем месеца. Няма да ни стигне цял том, за да изброим всички престъпления, извършени от него през това късо време. Грабежите, убийствата и оргиите, както и едно време, били главното му занимание.

Преди да навърши тридесет години, той бил така съсипан от развратния живот, че приличал на грохнал осемдесетгодишен старец.

За да избави Рим от това чудовище, императорът се видял принуден да пусне в действие най-страшните заплахи. На 17 юли 1048 година Бенедикт се отрекъл от своя сан, но предварително си намерил вратичка за връщане. Той помолил абат Вартоломей, който бил смятан от народа за светец, да дойде в папския дворец, като изявил желание да се покае пред него за всичките си престъпления. Честният абат, настоятел на манастира „Грота Ферата[2]“, изглежда, е бил много мъдър, щом князете са го викали за арбитър, когато между тях възниквали спорове. Но този път той бил изигран от увенчания с тиара лицемер, който след публичната изповед заявил, че е решил да напусне света и да дочака смъртта си в пълно уединение.

В следващата глава ще видим как удържал на думата си той.

[1] Пезаро — град в Средна Италия, на брега на Адриатическо море. ↑

[2] Грота Ферата — абатство, основано в 1002 г. от монаси от василианския орден (близо до Рим). ↑

Бенедикт IX — вовеки веков…

И така, Бенедикт IX още хранел някакви надежди, когато разигравал сцената на покаянието и отречението. Влизайки в ролята на каещ се грешник, долният комедиант добре си направил сметката: римляните не го преследвали, защото повярвали, че се е отрекъл от суетата на света и е решил да стане монах; Бенедикт безпрепятствено можел да подготви новия трик на завръщането си.

Щом Бенедикт напуснал Рим, назначеният от императора Бриксенски епископ се възкачил на престола под името Дамасий II[1].

След двадесет и три дни Бенедикт IX, който се укривал в околностите на града, изпратил тайно при новия папа свои хора, които го отровили, и без да дочака погребението му, подпомогнат от войниците на графовете Тосканели, нападнал Латеранския дворец.

Последното царуване на увенчаното с тиара чудовище траяло шест месеца. Като прекарвал цялото си време в оргии, които отказваме да описваме, той стигнал до крайната степен на изтощението.

Тогава Хенрих Черния изпратил в Рим братовчед си Бруно, който бил провъзгласен за папа под името Лъв IX[2].

Окончателно изнуреният от оргиите Бенедикт не намерил сили да се противопостави на императора и римското население. Той се оттеглил в манастира „Грота Ферата“, където скоро умрял на тридесет и три годишна възраст.

Смъртта била единственото разумно дело на неговия живот.

[1] Дамасий II — папа (1048 г.). ↑

[2] Лъв IX — папа (1049–1054 г.). ↑

Плати си!

„Плати си!“ — вика пред входа на своята палатка циркаджията; този призив би трябвало да се изсече на фронтона на всеки цирк, който се именува храм. „Плати си! Развържи си кесията!“ — това е девизът на всички свещеници и вчера, и днес, и утре. Династията на свещениците винаги е почитала парите.

Папите, които се помнят с добро, също не правят изключение в тази област. Това се отнася и за Лъв IX. Твърде възможно е да не е бил лош човек. Повечето историци го описват като мек и благ управник. Но този папа, макар и да приличал на бяла врана сред другите, не пропускал случай и с достойна за бога ревност спекулирал, където можел, с глупавото лековерие на паството си.

В 1049 година той свикал събор на епископите от Италия и Галия, за да анулира всички длъжности, продадени някога от неговите предшественици. Но след внимателна проверка се оказало, че ако се отстранят всички свещеници, които са купили своите звания, ще трябва да окачат катинари на всички черкви.

Как смятате, че е постъпил строгият свещеник Лъв IX?

Той се възползвал от това обстоятелство и без да му мигне окото, тръгнал по стъпките на Климент II, като предложил на духовниците да запазят купените от тях звания при условие, че платят глоба в полза на светия отец.

Една година след свикването на събора абатът на манастира „Сан Реми“ построил нова черква и папата пристигнал за освещаването й. За предстоящата церемония знаела цяла Галия; народът се стичал на тълпи не само от съседните градове и села, но и от далечни провинции. Лековерните хорица, които се трупали около гробницата на свети Реми, слагали на олтара скъпоценни дарове. Ентусиазмът бил голям и онези, които не можели да се доближат, хвърляли даровете си над главите на вярващите върху саркофага на блажения отец. Монасите като същински пчели трудолюбиво събирали лептата на богомолците и пренасяли даровете във вътрешността на манастира и в своите килии. От време на време първосвещеникът се показвал на вярващите, за да възбуди още повече старанието на разпалените и без това глупци. „Правете пожертвования — сякаш казвал той с целия си вид, — правете пожертвования в полза на свети Реми!“

Най-сетне привечер, измъчените от непрекъснатото тичане монаси били принудени да затворят базиликата.

Не ни е известно каква точно сума е връчил манастирът на Лъв IX за неговото участие в благочестивата измама. Но склонни сме да предположим, че монасите не са проявили скъперничество, защото приходът бил огромен, а освен това е известно, че първосвещениците нямат навика даром да раздават благословия!

Признание на Светия отец

В края на понтификата на Лъв IX известният богослов Петър Дамиани се обърнал към него с едно послание, което е достатъчно интересно, за да го цитираме тук. Петър Дамиани искал от светия отец съвет във връзка със скандалния живот на духовенството.

„Нашите прелати — пише богословът — открито се отдават на разврат, пиянстват, препускат с коне и безсрамно живеят с любовниците си в епископските дворци. Тези недостойни служители тласкат вярващите в бездната, а простото духовенство е съвсем затънало в разврат и на нас не ни остава нищо друго, освен да лишим свещениците от правото да извършват обредите на светите тайнства. Званието свещенослужител е заслужило такова презрение, че сме принудени да набираме служителите божи между продажни хора, прелюбодейци и убийци.

На времето апостолът обяви за достойни за смърт не само онези, които извършват престъпление, но и онези, които се отнасят към тях с търпимост. Какво би казал той, ако се завърне на земята и види днешното духовенство! Сега развалата сред духовенството е толкова голяма, че свещениците съгрешават със собствените си деца. Негодниците се оправдават с порочността на римския двор, а тъй като има такса за опрощаване на всички грехове, те вършат престъпления със спокойна съвест.“

Петър Дамиани споменава няколко папски едикта, които се отличават с възмутителен цинизъм. От уважение към нашия читател подбираме от тях само най-годните за печат. Но дори тези старателно избрани цитати дават достатъчно ясна представа за църковния кодекс.

Свещеник, който не е монах и случайно съгреши с девственица, трябва да се кае две години и да пости в продължение на три велики поста, като в понеделник, сряда, петък и събота се храни само с хляб и вода. Ако девицата се е посветила на бога и ако грехът е бил извършван системно, епитимията[1] трябва да продължи пет години. Простият свещеник за такава простъпка трябва да се подложи на епитимия в продължение на шест месеца, а каноникът — в продължение на две години.

След като посочва редица подобни примери. Петър Дамиани умолява папата да вземе необходимите мерки, за да се обуздае духовенството.

Отговорът на Лъв IX звучи като признание, но далеч не безпристрастно, и си заслужава да го цитираме:

Споменатите от вас грехове — пише той на Петър Дамиани — заслужават най-строго наказание. Дори само един от тях е напълно достатъчен за лишаване от сан. Но броят на свещенослужителите, сторили подобни грехове, прави тази мярка абсолютно неприемлива и ме принуждава да държа в църквата дори престъпници.

Колко ли много днешни свещенослужители скърбят, че са отминали времената, когато духовенството се е ползвало с такава свобода. В наши дни светската власт наказва онези чернокапци, които не умеят да прикриват греховете си. Служителите на църквата наричат това „преследване на религията“.

Би било най-голямата заблуда да се мисли, че моралът на духовенството се е повишил. Чисто и просто сега те са принудени да лицемерят и да крият гнусотиите си: те не са толкова могъщи, както едно време, за да пренебрегват общественото мнение, защото господството им над света все пак е ограничено.

[1] Епитимия — наказание, състоящо се в постене, в правене на поклони до земята и т.н., което църквата налагала на вярващите за грехове или за нарушаване на нарежданията на духовенството. ↑

Как се конкурирали две дюкянчета

След смъртта на Лъв IX светият престол останал вакантен в продължение на цяла година; римляните не смеели да си изберат първосвещеник без благословията на император Хенрих III. По време на това междуцарствие споровете между римската и гръцката църква, повдигнати на времето от прочутия патриарх Фотий[1], се разгорели с нова сила и придобили съвсем неприличен характер.

Гръцката църква твърдяла, че нито учението, нито дисциплината на западната църква не се съгласуват със светото писание и светата традиция и следователно са еретически. Римската курия отхвърляла гръцката църква като антихристиянска организация.

Те спорели за причастието, за значението на съботата и по редица други въпроси, на които и двете църкви придавали огромно значение; всъщност тяхната дискусия имала съвсем комичен характер.

Това била истинска борба между две дюкянчета, които се конкурират.

Едната църква например упреквала другата, че купува хляба за причастието от градските фурни, а след това дроби този хляб в църковното вино и раздава причастието с лъжичка!

„Нещо повече — пише на патриарх Михаил Церуларий римският епископ Хумберт, един от легатите, изпратени от Лъв IX в Константинопол да се борят срещу ересите на гръцката църква, — вие режете вашата нафора с железен нож, вместо да я чупите с пръсти според светата традиция, запазена от ерусалимската църква.“

„След причестяването — продължава Хумберт, — ако са останали няколко трошици от нафората, ние не ги изгаряме, а благоговейно ги събираме в скъпоценната дарохранителница и ги раздаваме на вярващите на другия ден по време на богослужението. А във вашите гръцки черкви частици от светото тяло господне се измитат заедно с боклука от черковната ризница.“

Нечувано светотатство! Божествената питка, символизираща тялото и душата на Христос, се изхвърля на боклука, свещената нафора се реже като кокошка на четири части; две кълки, две крилца… пардон, ако ри харесва повече — двете ръце — на сина на Мария! Не стига, че нещастникът е бил разпнат, сега на всичко отгоре го режат, мачкат и трошат, за да изхвърлят на края накълцаните части от тялото му на боклука! И гладното псе, което се рови в него, без да знае какво върши, може да глътне светото сърце на Христос.

Колко ужасно е да си бог — тръпки могат да те побият!

От друга страна, ако римската църква постъпва по-благочестиво, като запазва хлебните трохи в скъпоценната дарохранителница, едва ли тази процедура допада на вярващите: принуждават ги да ядат вчерашни остатъци! Представете си само какво чувство на гордост изпълва всеки вярваш, след като старателно е пречистил съвестта си и коленичил се готви да погълне причастието, като си въобразява, че по този начин бог ще влезе във вътрешностите му; колената му изтръпват, но той извръща очи нагоре, умилен, както му е редът в подобни случаи, изплезва тръпнещ език в очакване на нещо вкусно и мислено произнася при вида на приближаващия се свещеник: „Най-сетне! След стридите най обичам освежителната кръв на моя бог… сега ще ме нагостят с нея…“ И вместо това получава коравите остатъци!

Не, това е вече прекалено и никак не е смешно!

Като продължава своя паралел между римската и гръцката църква, Хумберт казва:

Що се отнася до нас, ние спазваме обичаите на ерусалимската църква и слагаме на олтара тънките, чисти и цели пити нафора. След като ги осветим, ние ги начупваме с ръце и ги раздаваме на народа. После поднасяме до устата си чашата с вино като символ на Христовата кръв и го вкусваме с наслада.

С наслада!… Какъв гастроном!

Покрай другите обичаи на гръцкия култ, които се разглеждат от светия престол като еретични, Хумберт споменава с порицание и това, че гръцката църква забранява на монасите и монахините да носят долни гащи.

Не ще и дума, забраната е глупава! И необяснима… Впрочем, може би липсата на тази част от тоалета позволява, както се казва… да се съблечеш само за миг. Трогателна грижа за хората, които бързат да се мушнат в леглото!

Не се спираме на дългия и ожесточен спор по повод на литургията и други безинтересни неща. Любопитство буди само последната точка от този списък, съставен от римския легат: Хумберт обвинява гръцките патриарси, че принасят на олтара зеленчуци и печено месо, за да ги вкусват едновременно с тялото на Исуса Христа!

От наше гледище това не е чак толкова глупаво! Късчето хляб само по себе си не е кой знае колко вкусно. Ако към него се прибавят едно-две кюфтенца, няколко картофа и десерт, а всичко това се прокара скришом с хубаво винце — човек чудесно може да си похапне по време на литургията. Дори и обредното вино ще му се стори по-вкусно и приятно!

В края на краищата главоломните дискусии завършили с взаимна анатема. Хумберт отлъчил от църквата Константинополския патриарх, а той отлъчил римския легат. И двете страни си казали куп обидни думи: легатът и патриархът се обсипвали с много благозвучни епитети, като пратеник на сатаната, узурпатор, нечестивец, престъпник, разбойник, варварин и т.н.

В продължение на два века (с къси интервали) източната и западната църква воювали помежду си[2]. В резултат на яростните дебати между двете конкуриращи се дюкянчета настъпил пълен и окончателен разрив.

[1] Фотий — виден византийски богослов (роден преди 828 г., умрял между 891 и 897 г.), константинополски патриарх от 857 до 867 г. и от 877 до 886 г., активен противник на папството. Неговият конфликт с Николай I в 862 г. довел до взаимно анатемосване и подготвил бъдещото разделяне на двете църкви. ↑

[2] Разделянето на Римската империя на Източна и Западна в края на краищата довело до разделяне на църквите на гръко-православна (източна) и римокатолическа (западна). В основата на конфликта между тях се намирали не толкова богословските спорове, колкото претенциите за хегемония в християнския свят. След сблъсъка на патриарх Фотий с папа Николай I противоречията започнали да се задълбочават и след два века, в 1054 г., настъпило окончателното разцепление. И двете църкви провъзгласили пълната си независимост една от друга. ↑

Дяволът на литургия

Ако на прага на XX век, когато науката крачка по крачка руши грохналите религиозни суеверия, църквата все още се осмелява да спекулира с лековерието на идиотите, ако тя дръзва да твърди публично, че една жена, живяла уж преди осемнадесет века, се явила на пиренейските овчарчета и се провъзгласила за богородица[1], и всички тия глупости не са предизвикали във Франция бурен смях, как да се чудим на това, че през вековете на невежеството и най-глупавите: най-свръхестествените легенди са се ползвали с пълно доверие?

Ето един разказ, който заимстваме от историка Мембур[2], йезуит, живял в края на XVII век.

Някой си Хилдебранд бил изпратен при Хенрих III с молба кралят да утвърди за приемник на Лъв IX епископ Хедегард, когото римляните единодушно решили да поставят на светейшия престол.

Императорът изпитвал нежни чувства към този епископ, който бил негов роднина, но се страхувал, че тиарата, както често се случвало, ще превърне епископа в истински негодник. Той сякаш предугаждал, че щом се намери на престола, Хедегард ще промени отношението си към императора и ще стане негов враг. Императорът дълго се колебал, но Хилдебранд упорито настоявал и най-сетне той отстъпил.

Новият първосвещеник бил провъзгласен за папа на 16 април 1055 година под името Виктор II[3].

„След известно колебание — казва Мембур — един дякон от катедралата «Св. Петър», който имал престъпна връзка със сестра си и бил наказан за това, решил да си отмъсти на папата: той изсипал в чашата със светото причастие голяма доза отрова, като разчитал, че папата сам ще отслужи тържествената литургия.“ Преди да продължим разказа, нека се спрем на следния момент. И така, Виктор II наказал дякона за деяния, каквито по-висшите представители на уважаемото духовенство вършели едва ли не ежедневно! Точно затова озлобеният дякон решил да нагости достопочтения първосвещеник с мишеморка. За нравите на духовенството това е съвсем обикновено явление.

Но защо сам Христос не е наказал дякона? И защо господ бог е разрешил на дякона да смеси с отрова собствената му кръв?…

Когато разказва за своя герой, благочестивият историк не се замисля над този въпрос.

В момента, когато Виктор II завършил тържествената молитва и посегнал към чашата със светото причастие, на него му се сторило, че чашата сякаш е залепнала за престола; той отново се опитал да я вдигне, но тя не помръднала от мястото си… И тогава светият отец разбрал, че това е чудо.

Когато става чудо, човек не бива да се скъпи на поклоните. Това е плод на собствените ни размишления, а не на историка Мембур. Да вземем например малката пастирка от Лурд[4]: когато й се явила пречистата дева, развълнувана от разговора си със светия дух, заявила: „Аз съм непорочно зачатие!“ — пастирката тутакси се хвърлила в нозете й и замряла!

Когато имаш работа с чудо, винаги трябва да падаш ничком и да затваряш очи, инак чудото може да изчезне.

Според обичая Виктор II се проснал пред олтара (Мембур описва произшествието с други изрази, ние поизменяме само стила му, без да засягаме фабулата). Светият отец се обърнал към бога с гореща молитва — да му открие тайната: защо той не е могъл да вдигне чашата пред народа и по този начин е бил лишен от възможността да извърши обреда причастие. Светият отец съзирал в това явление пръста на злия дух, но не и приятелска услуга.

„Папата едва успял да произнесе на висок глас първите думи на молитвата, когато отровителят, коленичил до папата, усетил, че сатаната го сграбчва и събаря по гръб.“

Дяконът по гръб — светият отец по корем, забил нос в пода… Възхитителна картинка!

Престъпникът се покаял за престъплението си. Виктор II, щастлив, че по чудо се отървал от смъртта, се изпълнил със състрадание към обладания от дявола (радостта прави хората снизходителни), той предложил на всички вярващи да отправят благодарствена молитва към бога и да се молят заедно с него за изгонването на духа на мрака.

„… Когато сатаната изчезнал, светият отец лесно вдигнал чашата и я заключил в ризницата.“

Защо, по дяволите, е поискал да запази виното, собствено отровената кръв на Христос? За да прибави тази чаша, както твърди Мембур, към реликвите на католическата църква.

Не спорим, това твърдение е също толкова логично, колкото и самият анекдот. Но служителите на църквата най-често използвали по друг начин подобни разхладителни напитки. Ако Виктор II е скрил чашата, за да почерпи някой свой приятел с питието, той би останал верен на традициите на църквата и на духа на своята курия.

[1] В 1846 г. религиозната фанатичка Мерлиер се представила за богородица, като се „явила“ на овчарчетата от едно малко селце в Пиренеите. ↑

[2] Мембур, Луи — френски йезуит, църковен историк (1610–1686 г.), при двора на Людовик XIV. ↑

[3] Виктор II — папа (1055–1057 г.). ↑

[4] Лурд — град в Югозападна Франция. В една пещера близо до него в 1858 г. на 14-годишната Бернадета Субиру уж й се явила богородица. Това се повтаряло, според нейните думи, 19 пъти в продължение на два месеца. Лурд станал обект на масово поклонничество, център на католическата пропаганда и на спекулацията със „свети дарове“. Цитирайки думите на богородица: „Аз съм непорочното зачатие“, Таксил иронизира провъзгласената в 1854 г. от папа Пий IX догма за непорочното зачатие на Дева Мария още в утробата на майка й и за избавянето й по този начин от „първородния грях“. ↑

Съдии и подсъдими

През понтификата на Виктор II във Франция неведнъж били свиквани събори, които наистина се опитвали да оправят духовенството.

Служителите на църквата продължавали да водят разгулен живот и си съперничели по алчност, като обирали по всякакъв начин наивния народ, който не разбирал, че религията е търговия, много по-безнравствена от всяка друга.

Църквата вече не се задоволявала с това, че изтощава с данъци и мори от глад простия народ, тя се стремяла да разпростре властта си и върху феодалите. Управлението на страната приличало на пирамида, на върха на която царувало духовенството, в центъра — аристокрацията, а най-отдолу се намирал трудовият народ, който изнемогвал под игото на своите поробители.

На съборите прелатите се провъзгласявали за съдии, но доста често сами имали същите прегрешения, в които обвинявали своите подсъдими, и то понякога дори в много по-голяма степен. Затова е съвсем естествено, че подсъдимият не можел да разбере защо трябва да се съобразява с тяхната присъда.

В Тулуза Арлският[1], Еският и Нарбонският[2] епископ, ползвайки се от правото си на папски легати, свикали събор, след като Беранже — Нарбонският херцог — подал жалба срещу своя архиепископ Жофроа. На времето Жофроа бил получил епископството в Нарбон с помощта на Беранже, като се заклел, че нито херцогът, нито привържениците му, нито епископатът ще пострадат от неговото управление.

Разбира се, Жофроа много скоро престъпил клетвата си; той започнал да продава църковно имущество и земите на свещениците за подаръци на своите фаворити и фаворитки. Той пилеел огромни суми за строеж на крепости и в края на краищата обрекъл хиляди хора на смърт, като обявил кървава война на херцог Беранже.

Освен това той купил от брат си Вилхелм за сто хиляди златни екю[3] катедра, като платил за нея с кръстове, чаши, скъпоценни реликви, златни и сребърни съсъди, които продавал на лихварите.

Херцог Беранже помолил легатите да убедят папата, че трябва да накаже архиепископа. Но клерикалите, също като вълците, не се самоизяждат без особена нужда. Жофроа, който присъствал на процеса, бил признат за невинен. Легатите бързо се споразумели. Искът на Беранже бил отхвърлен и херцогът скоро се принудил да събира нови войски за борба с архиепископа.

А кой плащал строшените грънци? Разбира се, народът! Винаги народът и само народът.

[1] Арл — град в Южна Франция (на река Рона). ↑

[2] Нарбон — град в Южна Франция. ↑

[3] Екю — старинна френска монета. Златните екю били въведени от Людовик XI (XIII в.) и тежали 4 гр., сребърните се сечели през XVII–XVIII в., тежали 27 гр. и били равни на един талер (60 су). ↑

Колко струва най-добрият папа?

Колко струва най-добрият папа? Без да се замисляме, можем да отговорим: нищо, пукната пара не струва.

Виктор II се прославил в историята на католическата църква като най-добрия между всички папи. Църковните летописци възпяват неговата мъдрост, добродетелност и справедливост.

Колко е бил справедлив, се вижда от следния епизод.

Духовенството и едрите феодали разоравали френските провинции (архиепископ Жофроа от Нарбон, за когото ви разказахме, имал доста подражатели): набезите и войните не преставали. Да се подадяла жалба пред римския двор, било безсмислено — печелел онзи, чиито покровители се оказвали по-силни.

През понтификата на Виктор II най-ожесточените битки се водели около Монтекасинското абатство, което било прочуто с обширните си земи, със своето движимо и недвижимо имущество.

След смъртта на абат Ришар монасите избрали за игумен на манастира благородния отшелник Петър, който бил посветил целия си живот на изучаването на свещеното писание.

Трудовете му не били кой знае колко полезни за човечеството — със същия успех той би могъл да си играе на ашици; но във всеки случай, докато този непорочен човек си вадел очите над евангелието, той никому не причинявал зло; освен това много по-благородно е да се занимаваш с каквито и да е глупости, отколкото да бъдеш съдържател на публичен дом, да се отдаваш на содомия или пък да вършиш обири.

Абат Петър бил безспорно честен човек; неговата кандидатура не се харесала на духовенството, най-вече защото избирането му не носело никакви изгоди. Ако новите избиратели се били показали щедри и били внесли съответната сума в хазната на свети Петър, работата може би щяла да се оправи и да се намери начин за помиряване със светия отец! Монасите обаче пренебрегнали тази важна формалност и нещастният Петър платил с живота си за проявеното от тях скъперничество (или пък разсеяност).

Разгневеният Виктор II изпратил в Монте Касино кардинал Хумберт с нареждане да анулира избора на новия абат. За да накара непокорните монаси да зачитат волята на папата, кардиналът влязъл в Монтекасинския манастир с цял отряд войници, арестувал достолепния Петър и го изпратил в Рим.

Светият отец хвърлил почтения монах в подземието на Латеранския дворец, където той умрял от глад.

И този именно Виктор II летописците смятат за един от най-добрите папи!

След споменатия подвиг Виктор II заминал за Германия, при своя роднина Хенрих III, който се намирал на смъртно легло. Преди да умре кралят, германските епископи и сановници положили клетва за вярност пред петгодишния син на Хенрих[1], а кралица Агнеса била провъзгласена за регентка.

Скоро Виктор се завърнал в Италия. Когато пристигнал в Тоскана, той се почувствал зле и скоропостижно починал на 28 юли 1052 година.

Загадъчният характер на внезапната му кончина дава възможност да се предположи, макар летописът да премълчава това, че Виктор II е станал жертва на покушение, подобно на онова, от което по чудо се спасил в началото на своя понтификат. Добрият дядо господ тоя път трябва да е бил зает на друго място, а може би просто не е имал желание да се занимава с чудеса.

* * *

Стефан X[2], който сменил Виктор II, се опитал също като предшественика си да завладее съкровищата на Монтекасинското абатство. За целта той изпратил Дидие, игумена на манастира, в Константинопол с мисия, която предварително била обречена на провал. Той се надявал, че в отсъствие на абата по-лесно ще се справи с монасите. Но след като монасите изпълнили най-строгата му заповед и докарали в Рим своето приказно богатство, Стефан X внезапно се отказал от своето решение и заповядал на монасите да се пръждосват заедно с имането си. Летописецът обяснява неочакваната постъпка на Стефан X с „внушение от бога“. Но веднага след това добавя, че речта на фанатичния монах, който връчил манастирските съкровища на светия отец, била пълна със заплахи.

Скоро след това Стефан X заминал за Тоскана, за да обсъди с брат си по-нататъшната борба срещу императора, който открито се опитвал да оспорва влиянието на папата върху християнския свят. След пристигането си във Флоренция на 29 март 1058 година Стефан X починал скоропостижно.

[1] Хенрих IV, германски император (1056–1106). ↑

[2] Стефан X — папа (1057–1058 г.). ↑

Труден избор

Още през нощта, когато Рим научил за внезапната кончина на Стефан X, старейшините на града избрали за първосвещеник Джовани Минчио, епископ от Велетри[1]. Трябва да отбележим, че преди да тръгне на път, Стефан X накарал кардиналите и най-влиятелните представители на духовенството да положат клетва, че ако умре, няма да му избират приемник преди завръщането на Хилдебранд, когото той изпратил в Германия.

Петър Дамиани искал да остане верен на клетвата пред Стефан X и се опитал да се противопостави на провъзгласяването на новия папа, но претърпял крах и бил принуден да избяга, за да се спаси от преследването на войниците на графовете Тосканели, които заплашвали със смърт всички противници на новия свети отец.

Някакъв архиепископ бил докаран насила в катедралата и там едва ли не с нож в ръката го принудили да наложи свещената тиара върху главата на Минчио, който приел името Бенедикт X[2].

Междувременно се завърнал Хилдебранд. Като разбрал за избирането на Бенедикт, той се нахвърлил върху духовенството и римските нотабили[3] с упреци за тяхната слабохарактерност, която позволила на графовете Тосканели да им натрапят своя папа. Хилдебранд настоявал да бъде изгонен Бенедикт и да се насрочат нови избори.

Сред прелатите настъпило разцепление: привържениците на императора взели страната на Хилдебранд, а протежетата на феодалите подкрепяли Бенедикт X. Партията на Хилдебранд избрала друг папа, който бил качен на престола под името Николай II[4]. По такъв начин още веднъж на власт се оказали едновременно двама първосвещеници.

Първият бил неук и се отличавал с нечувана тъпота. Той дори не знаел да чете! Колкото до втория, той бил честолюбив, алчен и изключително лицемерен.

Трудно е да се определи чие протеже е било за предпочитане. Бенедикт X се напъвал да прилича на велможа и в същото време проявявал абсолютна безпомощност при решаването на какъвто и да било въпрос, унижавайки по този начин апостолския трон; тъй като се чувствал безсилен да продължава борбата, нещастният кретен предпочел да отстъпи мястото на конкурента си.

В 1059 година Николай II заедно с Хилдебранд издал декрет, въз основа на който само висшите духовници, образуващи специална колегия — конклав[5], получавали правото да избират първосвещеник. На императора (германските крале по онова време се именували императори на Свещената римска империя) се давало само правото да отхвърля неудобните за него кандидатури. Този декрет нанасял удар не само върху правата на феодалите, но и върху императорската власт.

Николай II почти по нищо не се различавал от своите предшественици. Той ловко търгувал с всякакви длъжности, грамоти и титли. Освен това този изпечен мошеник излязъл и твърде жесток.

Някой си Беранже, поддякон в Сан Мориц[6], не бил съгласен с римската църква по въпроса за тайнството свето причастие. Светият отец казал, че иска да го смъмри, и най-милостиво го поканил в Рим; но когато Беранже попаднал в ръцете на първосвещеника, без какъвто и да било съд или разпит го хвърлили в затвора и не го пуснали, докато не отстъпил пред заплахите и не се отказал от своите грешки.

По всичко останало, историята на понтификата на Николай II не представлява особен интерес. Забавна е само една малка подробност: както твърдят летописците, Николай II всеки божи ден измивал краката на дванадесет просяци. Ако това наистина е вярно, то може да послужи само като илюстрация на неговото лицемерие. Не е ли било по-добре просто да нахрани просяците, отколкото да пародира с тази безкрайно глупава церемония легендата за Христос[7]?

Папа Николай II умрял във Флоренция през юли 1061 година.

[1] Велетри — град (и река) южно от Рим. ↑

[2] Бенедикт X — антипапа (1059–1059 г.). ↑

[3] Нотабили — буквално — „именити“. Във Франция — представители на аристокрацията, духовенството и заможните граждани, които кралят периодично свиквал на съвещания по административните и финансовите въпроси. ↑

[4] Николай II — папа (1059–1061 г.). ↑

[5] Конклав — събрание на кардиналите, което избира папата. ↑

[6] Сан Мориц — град в Швейцария, близо до границата с Ломбардия. ↑

[7] Според Евангелието на Йоан (гл. 13, ст. 5–13) по време на тайната вечеря Христос измил краката на дванадесетте си ученика. ↑

Фанатизъм

Ще засегнем между другото един случай на фанатизъм, който ярко рисува падението на човешкия разум под влияние на мистичните дивотии, узаконени от църковните догми.

През понтификата на Александър II[1], който се възкачил на папския престол след Николай, в Лучеолския манастир, в Умбрия[2], живял отшелникът отец Доминик, наречен „подвижникът в ризница“, защото вместо вериги[3] носел желязна ризница. В манастира живеели осемнадесет души. Те пиели само вода, напълно се били отказали от месото и маслото, а варени зеленчуци виждали единствено в неделя, през останалите дни ядели само хляб, и то в много малко количество. Освен това те се били обрекли на пълно мълчание и единствено в неделен ден, между следобедната и вечерната литургия, разменяли по няколко думи за реда на службата.

Свети Доминик смятал този режим за недостатъчно строг и увеличил своите постни дни, като се подлагал на най-жестоки мъчения. Зиме той спял пред вратата на килията си само по една риза, изплетена от желязна тел, а се покривал отгоре с броня. Този отшелник се изтезавал, като бодял лицето и цялото си тяло с остри шишове. Веднъж той се явил с окървавено лице пред абата и се хвърлил в нозете му с вопъл:

— Отче, съгреших тежко, наложи ми сурова епитимия.

Този юродив светец си бил позволил да изяде заедно с хляба няколко листенца!

Доминик се молел с кръстосани ръце, четял дванадесетте псалма по осемдесет пъти и прибавял към тях химни и литании[4].

Отлично упражнение.

Няколко години преди смъртта си той се убедил, че кожените ремъци са по-твърди от пръчките, и започнал да се изтезава с тях. В края на краищата от белезите кожата му станала черна като на негър. Под ризницата си той носел и осем железни обръча, които се впивали в тялото му.

Твърдят, че този умопобъркан живял много дълго. Дали не му е помогнал неговият „железен режим“? Вместо да поглъща белтъци, лимонена киселина или други подправки, той постепенно вкарвал в организма си една желязна нишка и халка от същия метал. Тази процедура може и да е полезна, но ние не се осмеляваме да я предложим на нашия читател.

Мнозина отшелници измежду „отците пустинници“ се прочули като светци отчасти благодарение на нечуваните самоизтезания, а отчасти благодарение на чудесата, които им приписвали. От тежките изтезания страдал и техният разум, затова не е чудно, че тези хора са имали видения и халюцинации, които те вземали за действителност. Това още повече помрачавало разстроения им и без това разсъдък.

[1] Александър II — папа (1061–1073 г.). ↑

[2] Умбрия — област в Средна Италия, северно от Рим. ↑

[3] Вериги — средство за религиозно самоизтезание, обикновено окови, гривни или синджири, които фанатиците нахлузвали на голо тяло. Този акт се разглеждал като нравствен подвиг в името на бога. ↑

[4] Литания — кратка молитва в чест на Исус, Мария и светиите, която се пее или чете по време на тържествените църковни шествия. ↑

Битки за папския престол

Обикновено всеки нов папа бил избиран със съгласието на германския император. Макар че римляните много пъти плащали скъпо за своето непокорство пред кралете на Свещената римска империя, след смъртта на Николай II те се опитали да проведат независими избори. Монахът Хилдебранд, с когото вече запознахме читателя, решил, че крехката възраст на крал Хенрих позволява на римския двор да си избере папа самостоятелно. Повечето кардинали и епископи подкрепили Хилдебранд, но графовете Тосканели и други знатни феодали, чиито интереси не се покривали с интересите на духовенството, този път се обявили в защита на императорския престиж и тъй като имали сериозен аргумент — силна армия, Хилдебранд не посмял да им възрази.

Впрочем той направил опит да използва декрета на Николай II, според който първосвещениците трябвало да се избират измежду висшите сановници на римската църква; само ако в Рим не се окажел нито един духовник, достоен за наместник на Христос на земята, се допускало избиране на чуждестранен свещеник, посочен от императора. Хилдебранд изпратил в Германия няколко пратеници при императрица Агнеса, майка на крал Хенрих и регентка на империята, с молба да разреши свикването на конклава за избор на папа въз основа на декрета на Николай II.

След три месеца пратениците се завърнали, без да бъдат приети от Агнеса. Тогава Хилдебранд решил да действа на своя глава: той повикал в Рим нормански отряди, след това свикал кардиналите и преданите му аристократи и им предложил да качат на престола Анселмо, епископа на Лука[1]. Анселмо бил провъзгласен за папа под името Александър II.

Безсилна да осуети тези избори, феодалната партия начело с Тосканели на свой ред изпратила пратеници при императрицата. Ходатайството им се увенчало с успех: свикан бил събор, който свалил Александър и провъзгласил за папа пармския прелат Кадал Палавиан под името Хонорий II[2].

По-добър кандидат не можело да се измисли: Кадал Палавиан се славел с огромния щат на своите наложници; съпрузите на всички хубави жени в неговата епархия били удостоявани с честта да носят почетната титла рогоносец. Освен това Кадал Палавиан имал твърде своеобразна представа за собствеността; църковните пари, които минавали през ръцете му, най-често не стигали до местоназначението си, а до спалните на безбройните му любовници. Бедните свещеници напразно очаквали да получат заплатите си! Наистина, повечето епископи служели едновременно и на Венера, и на Христос. По-просто казано, те държали публични домове и толкова ревностно се грижели за своите клиенти, че предприятията им процъфтявали. Но дори това доходно съвместителство не покривало фантастичните разходи на самия Кадал Палавиан.

Както виждаме. Кадал притежавал всички необходими качества за един първосвещеник!

Веднага след избирането си Кадал, вече Хонорий II, събрал значителна армия и тръгнал към Рим, като своевременно подкупил привържениците на Александър II. Когато разбрал, че е предаден, Александър побързал да напусне Латеранския дворец и разчитайки на подкрепата на херцог Готфрид, забягнал в Тоскана. Готфрид бил съблазнен от перспективата да получи императорската корона и започнал да събира войници за борба срещу Хонорий.

По същото време Дидие, монтекасинският абат, който също бил привърженик на Александър, пуснал в действие златото и подаръците и склонил римляните да въстанат срещу Хонорий. Но наемните отряди от недисциплинирани и не дотам храбри воини се разбягали още след първата атака. Хонорий заповядал да се избиват безмилостно отстъпващите и обзет от свещена ярост, сам се развъртял със сабята по-разпалено, отколкото изисквали обстоятелствата, тъй като разстроените редици на войниците вече не представлявали никаква опасност.

Но на война щастието е непостоянно. В момента, когато на Хонорий му се струвало, че победата му е сигурна, херцог Готфрид нападнал неговите банди и ги направил на пух и прах; опияненият от клането папа дори не забелязал приближаването на своя противник.

Хонорий II бил пленен, но негови привърженици подкупили офицерите, които го пазели, и той се намерил на свобода. След като се завърнал в Парма, Хонорий продължил, въпреки поражението си, да играе ролята на папа. Използвайки своите привилегии, той продавал длъжности и пълнел джобовете си. Ако Хонорий е бил малко по-скромен, той е щял да си живее като в рая, но неговите честолюбиви планове не му позволявали да се помири с положението си на полупапа. След своя втори опит да грабне тиарата този властолюбец завършил земното си съществуване.

[1] Лука — главен град на провинцията Лука. През средните векове Лука била освободен град, република, княжество и херцогство и често зависела от другите държави в Италия. ↑

[2] Хонорий II — антипапа (1061–1072 г.). ↑

Алдобрандини, или огнеупорният монах

В началото на понтификата на Александър II обхванатата от църковни раздори Флоренция се превърнала в бойно поле. Епископ Петър Павийски и абат Йоан Гвалберт — новият игумен на манастира „Валомброзе[1]“ — открито си обявили война. Гвалберт публично обвинявал Петър в симония и му отричал правото да извършва богослужение и да назначава свещеници. Пламенният оратор Гвалберий увлякъл с красноречието си и без това фанатичния народ, в резултат на което привържениците на двата противоположни лагера повели кървави улични битки.

Епископ Петър решил да обуздае опърничавите монаси и дръзкия оратор. Той разбирал, че от словесните доводи няма голяма полза (Петър отлично познавал нравите на своите събратя!), той нападнал начело на въоръжен отряд манастира „Валомброзе“, арестувал най-ревностните привърженици на абата и им заповядал да се съблекат голи. Онези, които изпълнявали заповедта му мудно, били съблечени насила. Когато „избраниците“ били изправени пред епископа в облеклото на нашия прародител Адам, той наредил да ги бичуват по меките части на тялото (по онези, с които грижливо природата е надарила човека, за да може да седи).

На мен не ми се вярва през време на екзекуцията монасите да са пели „Алилуя[2]“! Урокът бил суров и полезен. Гвалберт и неговите монаси прекратили публичните си изказвания срещу епископа и дори не смеели да излязат извън манастирската ограда. Но в дъното на душата си те не можели да забравят получените удари и мечтаели за отмъщение.

(Въпреки завета на Христос свещениците никога не подлагат и другата си буза; напротив, те винаги държат ножа в пазвата си. Разбира се, ако това не е свързано с риск.)

Монасите тайно изпратили свои представители при папата с молба да свика събор, който да осъди Петър Павийски за симонията, прелюбодействата и убийствата. А за да докажат справедливостта на своите обвинения, те предложили да се произведе съд божи, т.е. изпитание чрез огън.

Папата не изразил никакъв възторг по този повод: фокусниците обикновено не се трогват от трикове, чиято тайна им е известна. Освен това Александър II, изглежда, е сметнал, че ще бъде неизгодно за самия него да подкопава авторитета на епископа, а и монасите не се ползвали с особена популярност в града. Затова той отказал да свика събор и изпратил на монасите нареждане, което ги задължавало под страх от анатема да си стоят в килиите и да не излизат нито в града, нито в замъците, дори ако ги покани някой от жителите. След това папата побързал да изпрати Петър Дамиани във Флоренция, като му възложил да успокои развълнуваното от този указ население. Но нито мъдростта на Петър Дамиани, нито молбите и увещанията му дали някакъв резултат. Йоан Гвалберт дошъл начело на своите монаси в убежището на Дамиани, обсипал го с всякакви оскърбления и призовал народа да изгони с оръжие в ръка епископа и папския легат.

Тази история можела да завърши трагично, ако не се бил намесил херцог Готфрид. Той заплашил монасите, че ще ги избеси по дърветата край манастирската ограда, ако още веднъж посмеят да се покажат навън.

Заплахата укротила донякъде войнствените монаси. Но населението не се успокоило. На другия ден при Йоан Гвалберт дошла цяла тълпа и го помолила да уреди божия съд, който той бил предложил на папата.

Жалко, че в наши дни не се прибягва към подобен съд. Наистина, вместо да предават на прокурора провинилите се църковни служители, не е ли по-добре да ги държат по един-два часа на силен огън? Ако обвиняемият излезе невредим — значи е невинен, а ако, напротив, се превърне на въглен като обикновено парче месо (по вина на разсеяния готвач), значи такава е била присъдата на всевишния и съдът няма защо да се занимава с него. Такова едно съдопроизводство напълно отговаря на учението на църквата за всезнаещия господ, без чиято воля не пада дори косъм от главата на вярващия.

Мога да си представя воплите на клерикалите, ако някой би се отнесъл сериозно към този проект!

Монасите от „Валомброзе“ (които едва ли са вярвали повече от нашите съвременни духовници) се съгласили, както разказва преданието, да се подложат на изпитанието, което очаквал народът.

Те организирали това невероятно зрелище през първата сряда от постите в 1063 година.

Отначало цялото манастирско братство заявило, че ще се качи на кладата, но когато ударил часът, монасите предпочели пиротехническият опит да бъде проведен само с един от тях. Монахът, който бил избран за представител на манастирското братство пред съда божи, се наричал Петър Алдобрандини.

В уречения ден били направени две огромни клади, всяка от които била дълга тридесет крачки и висока десет. Между кладите оставили тясна пътечка, не по-широка от три крачки, посипана със ситни и много сухи съчки.

След тържественото религиозно шествие и литургията монасите се строили в две редици. Всеки държал в ръка свещ и носел на гърдите си кръст. Не ще и дума, представлението е било организирано от опитен постановчик!

С химни на уста монасите наобиколили кладите и започнали да ги разпалват. След известно време горещината станала толкова непоносима, че монасите трябвало да се отдръпнат. И тогава възбудената тълпа видяла как Петър Алдобрандини се запътил към лумналите огньове; той свалил калимавката, с която бил служил литургията, и с тържествена крачка се приближил към пътечката. В едната си ръка държал разпятие, в другата кърпа, с която бършел потта от челото си.

Естествено, човек може да се запита: защо огънят, който не докосвал Алдобрандини, го е карал да се поти толкова?… Това трябва да е била прищявка на бога — и нека не се задълбочаваме повече в тези психологически тънкости…

Алдобрандини крачел между буйните огньове по пътечката, която се покрила с дебел пласт живи въглени, след това се спрял и се прекръстил. В тържествената тишина (дявол да го вземе, зрелището е било достатъчно интересно, за да накара публиката да замре. Никой от нас не би се отказал да погледа свещеник или монах, който се разхожда по горящи въглени)… и така в тържествената тишина прозвучал гласът на монаха. Той се обърнал към тълпата и поискал от гражданите, духовниците и нотабилите да се закълнат, че ще се отрекат от епископ Петър, ако Алдобрандини излезе невредим от това ужасно изпитание.

Естествено, всички се заклели. Тогава Алдобрандини запял църковен химн, като молел бога да го запази невредим. По-нататък следва точен цитат от кардинал Бароний:

Всички го видели величествено да крачи бос сред гигантските езици на пламъците, между които вървял спокойно, като по алея сред розови храсти, освежаващи със сянката си нажежения от слънчевите лъчи въздух. Трепкащият пламък, подчинявайки се на някаква чудодейна сила, го обгръщал и озарявал с лъчезарна светлина, по-ослепителна от блясъка на огрян от слънцето сняг. Без да оставят никаква следа, езиците на пламъка ближели полите на дрехата му, докосвали космите на главата и на брадата му. Присъстващите — продължава благочестивият историк — забелязали, че в момента, когато Алдобрандини влязъл в пламъка, огънят на кладите загубили своята изгаряща сила и запазил само светлината си, която озарявала тържеството на светия монах.

И още една не по-малко забавна подробност, подчертана от Бароний:

Когато стигнал до края на кладите, Алдобрандини забелязал, че е загубил кърпата си насред пътеката. Той спокойно се върнал, вдигнал кърпата и, лъчезарен, излязъл от огъня.

Защо „лъчезарен“, кардинал Бароний? Дали защото изпитанието завършило сполучливо, или защото загубата на кърпата била непоправима?

Кардинал Бароний не дава на потомците точни сведения по този въпрос — той подробно описва сцената на народното ликуване, която последвала представлението на огнеупорния монах. Няма да цитираме дитирамбите на Бароний и ще споменем само, че игуменът на „Валомброзе“ не закъснял да изпрати на папата отчет за чудото, като настоял да назначи нов епископ вместо разобличения от съда божи в ерес и прелюбодейство.

[1] Валомброзе — абатство в Апенинските планини. В 1038 г. тук бил основан монашески орден, чиито членове се посвещавали на молитви и „набожно съзерцание“. ↑

[2] „Алилуя“ — древноеврейски, „Хвалете бога!“ Хвалебствен припев в църковните песнопения. ↑

Жонгльорите на Всевишния

Когато изпращал на папата донесението за състоялата се церемония, Йоан Гвалберт не се съмнявал, че е спечелил делото срещу епископ Петър. Но изглежда на Александър II добре му е била известна тайната на преминаването през пламтящия огън, защото той не проявил никакви признаци на умиление по този повод. Но бидейки по природа лукав дипломат, той, от една страна, не искал да си разваля добрите отношения с никого, а, от друга страна, естествено, не желаел да оспорва станалото „чудо“, за да не дискредитира религията в очите на вярващите. И намерил изход от положението, като изпратил на монасите от „Валомброзе“ следния отговор:

Поздравявам ви, че във вашия манастир има монах, който е заслужил със светостта си несъмненото и очевидно покровителство на бога. След такова доказателство аз без колебание бих свалил от длъжност флорентинския епископ, ако той не беше ми предложил да се подложи на същото изпитание е огън, и то на мястото, където е сторил това светият Алдобрандини. Аз не дадох съгласието си за ново изпитание от страх, че ако господ извърши второ чудо, ще лиши манастира ви от спечелената слава. Няколко месеца епископ Петър ще се намира извън Флоренция; аз нямам право да го лишавам от епископата, след като отказах да му разреша да се подложи на божи съд. И затова ви убеждавам, в интерес на вашата община, да успокоите народа и да се подготвите за достойно посрещане на вашия прелат, когато той се завърне.

Нима това послание, което само сме посъкратили, без да изопачаваме смисъла му, не е шедьовър на безцеремонното вероломство… или, ако смекчим думата — на дипломацията?…

От страх, че второто изпитание ще разкрие измамата, монасите не настоявали повече; те побързали да съобщят на вярващите, че епископ Петър се е покаял, а Исус Христос чул молитвите на Алдобрандини и му простил.

Що се отнася до Алдобрандини, скоро започнали да го наричат Петър Игнаций, или Петър Неизгарящия. Преди да стане „чудото“, той изпълнявал функциите на манастирски говедар. Вероятно по онова време добродушният рогат добитък му е отдавал дължимото… Разбира се, скоро след това той бил назначен за абат на една обител, а малко по-късно го удостоили с длъжността кардинал епископ на Албано.

Как са се променили времената оттогава! Колко често виждаме сега на естрадите хора, които се разхождат по нажежено желязо с въглени в ръцете. За това зрелище се плаща двадесет су и никой не изпада във възторг. Никой не крещи, че е станало чудо, никой няма намерение да вдигне триумфално фокусника на ръце. А в ония стари времена църквата би го издигнала толкова високо!

Векове на непрогледно невежество, златни времена за духовенството, вие сте отминали завинаги!

„In vino veritas!“[1]

Случило се така, че главата на един именит дом попаднал в крайно неприятно положение (с това ние далеч не искаме да кажем, че и простосмъртните не могат да се озоват в подобна ситуация). Това събитие се разиграло през понтификата на Александър II и трябва да отбележим, че достопочтеният първосвещеник, бидейки ловък дипломат, не пропуснал да се възползва от благоприятния случай, за да разпространи папското влияние върху светските работи на западноевропейските държави.

Император Хенрих отдавна се измъчвал от смътни подозрения относно съпругата си. А един прекрасен ден той се убедил, че е рогоносец…

Молиер е произнесъл тази дума и ние ще си позволим да я повторим.

Отначало императорът страдал мълком, с надеждата, че съпругата му Берта, след като задоволи каприза си, отново ще му бъде вярна жена. Но след първия пристъп последвали много други. Изглежда на благородната дама й се усладило и тя за нищо на света не искала да се лиши от удоволствието, което й доставяли дребните любовни радости. В края на краищата работата стигнала до открит скандал! Любовните похождения на императрицата станали публична тайна и нещастният мъж вече не можел да намери между придворните си човек, който да не нарича императрицата „нашето пиленце“. Разбира се, това било много неприятно!

Оскърбеният Хенрих не искал да става за смях и решил да се раздели с лекомислената императрица. Той уведомил архиепископа на Майнц за намерението си. Последният одобрил решението на императора и се обърнал към папата с молба да утвърди развода.

Папският представител в Германия Петър Дамиани, вместо да даде на императора съгласие за развода, от името на папата забранил да се разтрогва бракът с невярната жена и дори отстранил архиепископа, който избързал да даде съгласието си, тъй като „разрешението за развод може да бъде дадено единствено от самия папа“.

На свикания във Франкфурт събор Петър Дамиани произнесъл от името на Александър II следната реч:

Вашето поведение, сеньор, по отношение на целомъдрената ви съпруга Берта е недостойно не само за един върховен властелин, но и за един християнин. Човешките и църковните закони ви осъждат! Пазете се да не ги нарушите! Рим разполага с оръжие, което ще ви лиши от императорската власт. Заповядвам ви да се подчините на висшата повеля на първосвещеника, в противен случай ще ни принудите да приложим срещу вас църковните канони с цялата им строгост и да ви отнемем императорската корона, за която вече се показахте недостоен, като потъпкахте религията…

В отговор на тази реч, приветствана възторжено от епископите, клетият император смирено заявил: „Ще понеса позора си и ще се покоря на повелята на светия отец за назидание на моите народи!“

Твърде поучителен факт! Църквата издига дори прелюбодеянието в ранг на национална институция! Измамени от жените си християни! Носете смирено титлата рогоносец в името на спасителя: такава е волята на папата, наместника на Христос!

Не говори ли горният инцидент за това, че Александър II много изкусно е плетял интригите си както срещу аристокрацията, така и срещу крал Хенрих?

Естествено, с поведението си униженият Хенрих доказал колко зле се ориентира в работите и традициите на римската курия. Той можел да намери по-благоприятен за себе си изход, отколкото да търпи похожденията на своята лекомислена съпруга Берта, и да избегне гаврите на папата. Просто би трябвало да повика при себе си Петър Дамиани и да му каже: „Утре, когато дойдете в двореца, моят ковчежник ще ви брои известна сума в злато, която ви моля да предадете заедно с най-дълбоката си благодарност на негово преосвещенство.“

И всички щяха да бъдат доволни.

Епископ Херман Бамбергски[2], който бил отлъчен от папата за търговия с длъжности и за кръвосмешение, излязъл по-досетлив и по-ловък. Той продължил да изпълнява епископските си функции въпреки папската анатема. Когато бил уведомен за тази проява на открито неподчинение и бунт, Александър изпратил до епископите Анон и Зигфрид нареждане да се явят в Рим заедно с непокорния Херман, за да бъде анатемосан виновният повторно в присъствието на целия събор. Прелатите се подчинили. Но предвидливият Херман Бамбергски тръгнал за Рим със сума, която отговаряла на неговото сиятелно достойнство. Александър веднага превърнал гнева си в милост и не само му върнал сана, но и го удостоил с всички привилегии, свързани с архиепископската катедра.

Немският монах Ламперт Херсфелдски[3], автор на хроники за XI век (между другото, рядко безпристрастни), разказва за тази история следното: „Светият отец поканил тримата прелати — Херман, Анон и Зигфрид — на тържествен пир. Към края на пиршеството, когато винените пари предразположили папата към откровеност, той си признал, че според него симонията не е чак толкова голямо престъпление; той лишавал от сан служителите от църквата, които са разобличени в симония и прелюбодейство само за да им продаде опрощение на греховете. При това папата подчертал, че се отнася с уважение към свещенослужителите, които, след като са станали свещеници, не са се превърнали на камък и без да се отказват от радостите на любовта, умеят да увеличават богатството си.“

Сентенцията „In vino veritas!“ рядко е намирала по-нагледно потвърждение.

[1] Във виното е истината! (лат.). ↑

[2] Бамберг — град в Средна Германия (Франкония), център на епископството. ↑

[3] Лапмерт Херсфелдски — известен германски хронист (около 1025 — около 1085 г.), монах от Херсфелдската обител, автор на „Аналите“, в които излага събитията от „сътворението на света“ до XI в. Особено подробно е осветлен периодът между 1040 и 1077 г. Трудът е насочен срещу Хенрих IV и подкрепя папата. Таксил греши: „Аналите“ далеч не са безпристрастни и обективни. ↑

Григорий VII[1]

Преди да се възкачи на престола, Григорий се казвал Хилдебранд. Този известен вече на читателя монах всъщност бил папа много преди да получи папския сан, защото фактически управлявал църквата в продължение на двадесет и пет години. Той именно подкрепи избирането на Григорий IV, който купи престола (разчитайки да използва последния, за да проведе своите реформи), а после се обяви за свалянето му. Благодарение на неговото влияние и неговите интриги получи тиарата Николай II; той накара кардиналите да изберат Александър II без санкцията на император. Петър Дамиани на него именно е писал; „Аз уважавам папата, но на теб ти се кланям доземи: ти го правиш господар, а той тебе — бог.“ И по-нататък, като се оплаква от безграничния му деспотизъм и огромното му честолюбие, той го нарича „светия сатана“. По-късните историци наричат Григорий VII и „главня от ада“.

След смъртта на Александър II Хилдебранд решил, че най-сетне е дошло времето да вземе в собствените си ръце онази власт, която от дълги години е упражнявал от името на други.

Когато в деня на погребението на Александър църковните сановници се събрали в базиликата „Св. Петър“, за да обсъдят двете кандидатури за папския престол — на Дидие, монтекасинския абат, и на кардинал Йероним, — навън се раздали настойчиви възгласи: „Нека Хилдебранд ни стане епископ!“, „Свети Петър го е избрал!“

Както се изяснило, инициатори на тази изява на Народната воля били двама свещеници, които шарели из тълпата. Народът се втурнал в базиликата, където заседавала колегията. Щом чули настойчивите искания на тълпата, кардиналите побързали да обнародват декрет, с който провъзгласявали Хилдебранд за първосвещеник.

Григорий VII, италианец по произход, се родил в Тоскана в 1020 година. Баща му, Бонизо, бил занаятчия. Като го наричаме негов баща, ние фактически се водим само по формалните признаци, също както евангелистите смятат за баща на Исус свети Йосиф, съпруга на Мария. По всяка вероятност Хилдебранд е бил син на чичо си. По такъв начин ролята на легендарния гълъб спрямо майката на Григорий[2] е изиграл абатът на Авентинския манастир — братът на Бонизо.

Начално образование Григорий получил в манастира на чичо си, а след като навършил петнадесет години, баща му го изпратил да завърши духовното си образование във Франция.

Той си пробил път до двореца на император Хенрих Черния, станал там много влиятелна личност и скоро се прочул в църковните кръгове. Когато се завърнал в Рим с папа Лъв IX, той станал един от неговите съветници. Освен това Лъв IX поставил под негова опека манастира „Св. Павел“, в който Хилдебранд въвел най-жестока дисциплина, като изисквал от монасите поне външно да спазват правилата на благочестието и въздържанието. След смъртта на Лъв IX Хилдебранд получил сана архиепископ и многократно изпълнявал ролята на легат при двора на неколцина князе и крале.

Той бил шестдесетгодишен, когато се възкачил на папския престол. Но годините не му се били отразили. Волята му си останала непреклонна. Жесток човек, хитър и лицемерен политик, който под маската на смирението можел да смачка противника си като паяк, той мечтаел да подчини църквата на абсолютната власт на папата, да я освободи от светското влияние, от властта на императорите и кралете. С една дума, Григорий VII мечтаел за абсолютна църковна монархия. За постигането на тази цел той не се спирал пред никакво престъпление, пред никакво предателство, като действал с изпитаното оръжие на духовниците, което владеел до съвършенство.

Преди да преминем към главните събития през неговия понтификат, ще си позволим да изложим някои негови принципи, които той сам е формулирал в обширната си кореспонденция:

„Бог е дух, той господства над материята. По същия начин и духовната власт стои над светската власт.“

„Само римският първосвещеник може да бъде именуван вселенски.“

„Той единствен е непогрешим. Само той може да издава нови закони, да обединява или разделя епархии.“

„Без неговата воля никой събор не може да се наречи вселенски.“

„Той не може да бъде съден от никого.“

„Римската църква никога не е грешила и никога не допуска грешка.“

„Римският първосвещеник има правото да сваля императорите.“

„Той може да освобождава поданиците от клетвата за вярност към неправедни монарси.“

„Папата трябва да носи символите на императорската власт: народите и кралете са длъжни да му целуват нозете. Християните са длъжни да се подчиняват безпрекословно на неговите повели. Те са длъжни дори да убиват своите властници, бащите и децата си, когато това им бъде заповядано от папата. Те трябва да бъдат само оръдие в неговите ръце.“

Естествено, папа Григорий не е бил автор на тези теории, а само носител на традициите. Всичко това вече се срещало в посланията на папите, в арсенала на каноническото право, в сборника „Лъжеисидорови декреталии[3]“, така че като систематизирал тези материали, той само изградил цялостна теория на теократичната държава, за каквато отдавна били мечтали толкова папи преди него.

* * *

Дидие, монтекасинският абат, сериозно разчитал да получи папския престол след смъртта на Александър II. И наистина, той щял да събере мнозинството от гласовете, ако не бил хитрият трик на Хилдебранд. Тъй като разбирал, че Дидие е обиден извънредно много, още на другия ден след избирането си Григорий VII му изпратил писма със следното съдържание:

Папа Александър не е вече между нас, братко мой; неговата смърт ме съкруши, потресе ме до дъното на душата ми и ме тласна в бездната. Когато се отслужваше опелото над тленните останки, сред народа настъпи силно вълнение. Някакви обезумели свещеници ме грабнаха, понесоха ме към Латеранския дворец и ме сложиха на апостолския трон. Аз няма да те отегчавам с мъките си, само ще разчитам на твоите молитви и на молитвите на братята ти — та дано Исус Христос протегне ръка над мене, нещастника, и ме избави от мъките и опасностите, които бих искал да избягна. Ние те очакваме, братко мой, в нашия дворец, защото ти знаеш колко се нуждае римската църква от твоята преданост и мъдрост.

Дидие приел поканата на лицемерния Хилдебранд, който го посрещнал с разтворени обятия не само поради популярността на монтекасинския абат, а и защото искал да използва неговото влияние, за да освободи светия престол от инвеститурата[4] на императора. Григорий VII действал в тази насока още по времето на своите предшественици, а след като самият той станал папа, смятал, че първата му задача е да освободи църквата от всички вериги, които я правят зависима от властта на кралете и императорите. Понеже бил избран без участието на императора, Григорий VII веднага изпратил при него Дидие като свой легат; като съобщавал за избирането си, той умолявал Хенрих IV да не го утвърждава, защото предпочитал смирената манастирска килия пред блестящия папски дворец. Резултатът се оказал неочакван. Свиканият от Хенрих IV събор обявил избора на Хилдебранд за незаконен и отказал да го потвърди. Лицемерният монах, който бил убеден, че смиреният му отказ ще породи симпатии към него, спокойно очаквал решението на събора. Когато получил постановлението за свалянето си, той се разярил и изпратил на Дидие пълно с упреци послание, в което настоявал да издейства от императора интронизирането[5] на Хилдебранд въпреки постановлението на събора.

Монтекасинският абат, който дълбоко в душата си мразел коварния монах, загдето му отнел тиарата, отговорил: „Аз може да съм прекалено муден, но ти си прекалено припрян, защото не дочака погребението на Александър и узурпира светия престол въпреки всички канонически закони.“

Хенрих IV искал да провери предявените срещу папата обвинения и изпратил в Рим граф Еберхард, на когото възложил да разбере какво е подтикнало кардиналите да изберат папата без съгласието на императора. По онова време Хилдебранд още не смеел да си позволи явен конфликт с него. Той посрещнал Еберхард начело на духовенството и започнал разпалено да му доказва невинността си, като се кълнял, че никога не е претендирал за папския престол. „Бог ми е свидетел — заявил той, — че римляните ме избраха против волята ми. Аз се отказвах от папския сан въпреки тяхното настояване и няма да го приема, докато кралят и сеньорите на Германия не ми съобщят волята си.“

Измамен от лицемерната кротост, Хенрих IV потвърдил избора на своя стар враг. Почти в същия миг Григорий хвърлил маската си и повел ожесточена война срещу императора. Ние ще споменем само някои епизоди от тази борба, която продължила и след смъртта им. Борбата между тях се съпровождала с толкова много предателство и жестокости, че човек би могъл да се усъмни в тяхната достоверност, ако те не бяха потвърдени от неопровержими доказателства.

Папата с нетърпение чакал подходящ случай, за да нанесе удар. Не след дълго саксонците се надигнали срещу Хенрих и Григорий се възползвал от затрудненията на краля, свикал събор от предани на римската курия епископи и тържествено отлъчил императора.

[1] Григорий VII — папа (1073–1085 г.). ↑

[2] Според легендата Мария заченала Исус от светия дух, който й се явил във вид на гълъб. ↑

[3] „Лъжеисидорови декреталии“ — сборник от фалшифицирани документи (100 папски послания и решения на църковни събори), изфабрикувани в средата на IX в. от неизвестно лице (под псевдонима Исидор Меркатор). В тях се доказвало, че всички епископи трябва да се подчинят на римския (т.е. на папата), обосновавала се независимостта на папата от светската власт, издигала се тезата за непогрешимостта на папите. ↑

[4] Инвеститура — церемонията, с която духовните лица се удостоявали със сана епископ или абат; на тях им се връчвали жезъл и пръстен — знаци на пастирското достойнство — и скиптър — символ на кметската власт над земите на епископството. През XI–XII в. била обект на борба между папите и монарсите. ↑

[5] Интронизиране — възкачване на трона, посвещаване в първосвещенически сан. ↑

Григорий — поборник за аскетизъм

На същия събор се обсъждал въпросът за целибата[1]. Григорий категорично се обявил против брака на свещениците и заявил, че предпочита кръвосмесителите и содомитите пред онези, които сключват законен брак, под предлог да се въздържат от срамните пороци.

Самият Григорий имал три любовници, без да се броят мимолетните му връзки. И трите му любовници били близки роднини на злополучния император. Едната от тях била Агнеса, майката на Хенрих IV. Другата — Беатриса, леля на същия Хенрих, а третата — Матилда — дъщеря и любимка на Беатриса и жена на Готфрид Гърбавия, Лотарингския херцог.

Както вижда читателят, Григорий съвсем не е бил онеправдан от съдбата и спокойно можел да мине и без законна съпруга.

Защитникът на целибата най-малко се грижел за целомъдрието на свещениците. Като забранил брака, властолюбивият папа искал само да унищожи връзките между духовенството и обществото, да го превърне в особена, господстваща каста.

„Църквата не ще може да се избави от господството на миряните — пише той, — докато духовенството не бъде освободено от оковите на брака.“

Той забранил на всички вярващи под страх от анатема да присъстват на богослужения, извършвани от женени свещеници, и изпратил съответен декрет до църквите на Франция, Италия, Англия и Германия. Френското духовенство отказало да се подчини на този декрет и се обърнало към първосвещеника с доста рязко послание: „Ти си еретик, пресвети отче, защото проповядваш глупава и противоречаща на думите на Христос нравственост.“

В Париж съборът на епископите, абатите и свещениците отказал да се подчини на декреталиите на Григорий VII за безбрачието. „Това, което иска той — казвали те, — е неосъществимо и противоречи на разума.“ Когато в речта си един абат посъветвал участниците в събора да се подчинят на искането на папата, те „с помощта на кралските слуги изгониха божия човек, биха го, заплюваха го в лицето и как ли не го оскърбяваха“. В Камбре[2] предстоятелите на черквите заявили, че възнамеряват да спазват обичаите, „мъдро установени от нашите деди“, и привлекли народа на своя страна.

Естествено, не бива да надценяваме френските епископи, те далеч не са ангели. Но справедливостта изисква да отбележим, че през XI век френското духовенство е било много по-независимо от съвременните служители на църквата. Нашето днешно духовенство не каза ни думица, когато изпадналият в маразъм Пий IX провъзгласи догмите за непогрешимостта и непорочното зачатие. Към всички пороци на своите предшественици днешните духовници са прибавили и едно най-долно раболепие…

[1] Целибат — безбрачие, задължително за цялото католическо духовенство. ↑

[2] Камбре — град на река Шелда. До XVII в. влизал в състава на Свещената римска империя, по-късно бил присъединен към Франция. ↑

Заговор срещу Григорий VII

Синът на префекта Стефан — Ченчо, когото Григорий отлъчил заедно с неколцина други сеньори от църквата, организирал о тяхна помощ заговор срещу папата. По това време Григорий водил борба срещу Хенрих IV. За да си осигури подкрепата на императора, Ченчо му написал писмо, в което обещавал да му изпрати Григорий окован.

Въстанието било насрочено на връх Коледа.

Както било прието, папата извършвал богослужението в черквата. Когато вярващите се запътили към него, за да получат причастие, заговорниците извадили мечове, нахвърлили се върху папата и го дръпнали от олтара. Пламнала отчаяна схватка. Григорий трябвало да преживее доста неприятни минути: заговорниците го теглели за косата, биели го с плоската страна на мечовете си и за цял живот му оставили белег на челото. Те му смъкнали символите на папската власт и искали да го откарат извън града, но поради тревогата градските порти се оказали заключени. На Ченчо не му оставало нищо друго, освен да откара пребития папа в замъка си. Призори около кулата, в която се намирал папата, се събрала въоръжена тълпа. Подстрекавана от духовенството, тя започнала да я обсажда. Ченчо се бранел храбро. Но когато били пуснати в действие обсадни машини и привържениците на Григорий завзели крепостната стена на замъка, Ченчо решил да сложи край на кръвопролитието и започнал преговори със светия отец. Двете страни се спогодили папата да получи незабавно свободата си, а Ченчо — пълна прошка.

Григорий побързал да демонстрира колко струва папската дума. Щом влязъл в Латеранския дворец, той обнародвал була, с която осъждал Ченчо на вечно изгнание плюс конфискация на имотите му и лишаване от всички видове собственост.

Скоро след това обаче и духовенството, което било недоволно от реформите на Григорий, се обединило с бароните и с архиепископ Гиберт, привърженик на императора. Окуражен от въстанието на Ченчо, архиепископ Гиберт, който се стремял да завладее папския престол, организирал нов заговор срещу папата. Но докато Ченчо и неговите привърженици изповядвали републикански идеи, Гиберт и неговите съюзници се стремели да постигнат само личните си цели. След като се сговорил с въстаналите, императорът свикал на 24 януари 1076 година събор във Вормс[1], на който кардинал Хуго Белия изложил обвиненията си срещу Григорий. Той представил документи, уличаващи папата в цяла редица престъпления, и по-специално в това, че е отровил седмина свои предшественици и е организирал покушения срещу неколцина суверени. Освен това кардиналът представил пред събора писма от кардинали, от членове на римския сенат и от епископи на разни провинции.

Ще дадем няколко цитата от присъдата на събора.

Хилдебранд, който високомерно прие името Григорий, се гаври с правосъдието, като изпълнява едновременно ролята на обвинител, свидетел и съдия. Той разделя мъже от жените им; предпочита продажните жени пред законните съпруги; освещава прелюбодейството; насъсква населението срещу сеньорите; опитва се да принуждава владетелите и епископите да плащат за короната и митрата[2] на римската курия. Той превърна в търговска стока свещеническия сан, купува провинции, продава духовни звания и се стреми да събере в съкровищницата си златото на целия християнски свят. И затова ние от името на императора на Германия, от името на сеньорите, прелатите, сената и християнския народ заявяваме, че Григорий се сваля от апостолския трон, който той опозори.

След като изслушал обвиненията, императорът се обърнал към народа и духовенството на Рим с послание, което завършвало със следните думи:

Предаваме монаха Хилдебранд на вашата воля. Вдигнете се срещу него и нека оня, който ни е най-верен, пръв го осъди и накаже. На нас не ни е нужна неговата кръв, ние искаме само да се изгони този гнусен човек от апостолския престол, защото след като бъде низвергнат, животът ще стане за него по-тежък от смъртта.

След това императорът изпратил на папата писмо:

Хенрих, крал по божия воля, а не узурпатор — до Хилдебранд, вече не папа, а лъжемонах… Махни се, ти, който си анатемосан и осъден с присъдата на нашите епископи. Напусни заграбеното от тебе място, за да се възкачи на престола на свети Петър друг, който няма да прикрива насилията под плащаницата на вярата…

Пармският свещеник Ролан бил изпратен с това послание в Рим вместо император Хенрих, когото Григорий VII викал при себе си. Ролан пристигнал тъкмо по време на събора и се обърнал направо към папата с думите: „Моят господар, императорът, а също и германските и италианските епископи ти заповядват да напуснеш апостолския трон, който ти оскверни с престъпленията си.“ И веднага съобщил на народа и духовенството, че на света Троица трябва да бъде избран нов папа. Ролан още не бил завършил речта си, когато римският префект го арестувал, и ако не се бил намесил лично светият отец, войниците щели да го убият на място. Като ловък дипломат, Григорий VII разбирал, че публичната саморазправа ще бъде неизгодна за него. В своята патетична реч той убеждавал присъстващите „да понесат със смирение обидата на безумците, които са изменили на бога“.

В отговор на обявената война Григорий VII отлъчил от църквата краля и неговите съучастници и като се опирал на своето право да коронясва и сваля владетели, го лишил от престола: „… с получената от бога власт освобождавам всички християни от клетвата за вярност, която са положили или ще положат пред него, и запрещавам на всички да му служат като на крал.“

Но Григорий нямал намерение да се ограничи само с думи.

[1] Вормс — град на Рейн (във Франкония). ↑

[2] Митра — епископска шапка. ↑

Хенрих IV в Каноса[1]

Войната между папата и императора траяла дълго. Победата се усмихвала ту на едната, ту на другата страна. Григорий не се спирал пред никакви средства, отлъчвал от църквата и налагал анатема, а ако и това не помагало, изпращал при Хенрих IV отровители.

Хенрих на свой ред разчитал в борбата си срещу папата на подкрепата на германските князе. Но най-могъщите от тях се стреснали след победата на Хенрих над Саксония[2] и се обединили с папата и с епископа на Мец — Херман. По такъв начин, когато Саксония въстанала повторно, Хенрих се оказал изолиран.

През септември 1076 година в писмото си до епископите и до всички вярващи в Германия папата изложил следния план за действие: ако Хенрих иска да се покори, той трябва да докаже искреността си и занапред да се отнася към църквата „не като към слугиня, а като към господарка“. Но ако той продължи да упорства, нека си изберат друг крал, който ще бъде утвърден от първосвещеника.

Когато папските пратеници дошли при императора, той се опитал да преговаря с тях, като обещал да управлява в съгласие с князете. Но те се отказали да го изслушат и заявили, че ако до 22 февруари кралят не получи прошка от папата, ще го смятат за детрониран. А дотогава нека остане в Шпайер[3] и се откаже временно от властта.

Хенрих се престорил, че се подчинява на техните искания — той трябвало да спечели време, за да намери средства за борба с размирните князе. Но положението на краля било трагично. След няколко месеца се свикал събор под председателството на Григорий VII. Хенрих разбирал, че е загубен, ако съборът се състои. На всяка цена трябвало да се осуети пристигането на папата. Когато научил, че Северна Италия е доброжелателно настроена към него, Хенрих внезапно напуснал Шпайер и заедно с жена си Берта и невръстния си син Конрад заминал за Бургундия[4]. Въпреки необикновено суровата зима, въпреки преспите и тежките преходи той прехвърлил Алпите и стигнал до Павия.

Кралят бил напуснал Германия не за да започне борба със съмнителен завършек, който го плашел. Преди всичко той искал да разцепи съюза на папата с германските князе. Трябвало да се бърза, докато Григорий отсъствал от Рим и се намирал в Каноса, в замъка на своята съюзничка и любовница графиня Матилда. Императорът изглежда се е надявал, че Матилда, която му била роднина, ще положи всички усилия, за да ги помири. Но когато Хенрих се появил в Каноса, Григорий отказал да го приеме.

Дали появата на Хенрих наистина е изненадала папата? Какви условия е искал да предяви той на Хенрих? Двамата главни летописци, Бернолд[5] и Ламперт, са на различно мнение, но не си противоречат в едно: в продължения на три дена, от 25 януари, кралят бил принуден да чака гладен и бос на снега пред оградата да се смили Григорий и да му прости. Най-сетне на четвъртия ден папата го допуснал до себе си и го освободил от отлъчването. Кралят предварително се заклел да се помири с германските епископи и князе и да не пречи на Григорий да пристигне в Германия, когато си поиска.

Още същия ден Григорий съобщил на съюзниците си за станалото. Той описал унижението на краля и добавил: „Всички околни ни умоляваха със сълзи на очи и дори се учудваха, че ние проявяваме не строгостта на служител на църквата, а жестокостта на тиранин.“

Както разказват някои летописци, Григорий отслужил литургия в присъствието на Хенрих. Когато нафората била осветена, той се обърнал към краля със следните думи:

Отдавна получавам от тебе и от твоите привърженици писма, в които ме обвинявате в много престъпления, които според правилата на църквата ме правят недостоен за духовен сан. Ето тялото Христово, към което ще се приобщя… Нека всемогъщият бог, ако съм невинен, ме освободи от подозренията в греховете, в които ме обвинява. Ако ли пък съм виновен, нека ме порази с внезапна смърт.

Негово светейшество предложил и на краля да се подложи на същото изпитание, но последният от страх не приел.

Не е доказано дали е достоверен този драматичен епизод. Мнозина църковни автори го тълкуват като „самоосъждане“ на императора. Тези наивни автори изглежда забравят колко често виното за причастие е било използвано като сигурно оръжие срещу враговете на наместника на свети Петър.

[1] Каноса — замък на тосканската маркграфиня Матилда (южно от Парма), където през януари 1077 г. Хенрих IV в продължение на три дена с цената на големи унижения измолил прошка от папата. ↑

[2] В 1075 г. Хенрих IV разбил саксонските войски и пленил въстаналите срещу него князе. ↑

[3] Шпайер — град на река Рейн (във Франкония). ↑

[4] Бургундия — област, населявана от бургундите, част от Източна и Югоизточна Франция (била самостоятелно кралство, след това — херцогство). ↑

[5] Бернолд — епископ Констанцки (1054–1100 г.), автор на „Хрониката“, обхващаща времето до 1100 г., в която той се проявява като активен защитник на папата. ↑

Дяволският трик на папата

Хенрих IV преклонил глава пред папата в Каноса, но тежкото му унижение не му донесло нито една от изгодите, на които разчитал. Враговете на папата в Северна Италия били възмутени от поведението на краля и гледали на това помиряване като на предателство.

На събора във Форхайм[1] (където кралят отказал да дойде въпреки поканата на папата) привържениците на Григорий VII, саксонците и швабите, избрали за крал Рудолф Швабски. Но той не можел да разчита на покорството на цяла Германия: повечето германски князе били настроени против него и той трябвало да се оттегли в Саксония. Отначало Григорий се преструвал и си давал вид, че се колебае на чия страна да застане; той дори подхвърлял, че иска да замине за Германия, за да се запознае по-отблизо със спора между съперниците, макар да било съвсем очевидно, че главен инициатор за избирането на Рудолф е самият велик дипломат — папата. Най-сетне след продължителни преговори, когато получил дългоочакваните сведения за голямата победа на Рудолф край Мюлхаузен[2], папата побързал да го подкрепи и официално лишил Хенрих от власт и кралска титла. Но близо до брега на Елстер[3] Рудолф бил ранен тежко и умрял скоро след сражението. Положението на папата се разклатило тъкмо когато той вече се готвел да тържествува.

Хенрих отново победил папата както в Италия, така и в Германия. Като връщал на Григорий всички удари, които той му бил нанесъл, Хенрих се стремял да противопостави на папата антипапа, както на самия него били противопоставяни антикрале. Той успял да събере значителна войска и да обсади Рим. С помощта на огромна парична сума кралят накарал римляните да му отворят градските врати и съпровождан от епископ Гиберт, Хенрих тържествено влязъл в Латеранския дворец.

След като бил качен на светия престол под името Климент III[4], Гиберт на свой ред коронясал Хенрих IV за император на Западната римска империя.

Обсаден в замъка Сант Анджело, бившият папа още не си бил казал последната дума. След като се убедил, че неговите привърженици не ще надвият многобройните войски на императора, той тайно започнал да обмисля план за убийството на Хенрих IV.

Когато разбрал от своите шпиони, че императорът всяка вечер се моли в една и съща черква, той привлякъл на своя страна кардинала, под чието управление се намирала базиликата. По нареждане на духовния пастир в свода на параклиса, над мястото, където обикновено стоял императорът, бил направен отвор, замаскиран с голям камък. С помощта на въже камъкът лесно можел да се стовари върху главата на човека, който стои под споменатия отвор. Когато приготовленията били завършени, кардиналът започнал да чака сгоден момент. Веднъж, когато Хенрих бил коленичил, кардиналът дръпнал въжето и камъкът с грохот се стоварил долу. Но дали посоката на падането не е била точно пресметната или пък кралят не е стоял на постоянното си място, така или иначе Хенрих останал невредим. Огромната скала се пръснала в краката му, като само го наранила с няколко отхвръкнали парчета. Кардиналът видял, че покушението не е успяло, и се опитал да избяга, но телохранителите на императора го хванали и го убили в подножието на олтара. Трупът на кардинала бил влачен по улиците на Рим, а след това захвърлен на сметта.

Както виждаме, убиецът — Григорий VII, когато му трябвало, прибягвал и до фокуси.

Като разбира отлично, че папата е от онези хора, които не се спират пред никакво престъпление, за да постигнат целта си, и че камъкът може да бъде последван от отрова или от удара на някой наемник изотзад, Хенрих сметнал за благоразумни да напусне Рим. Освен това, подсторена от Григорий, войнствената графиня Матилда — любовницата на папата — водела в Ломбардия непрестанна борба срещу своя роднина. И Хенрих решил да напусне временно Рим, като вземе със себе си изплашения до смърт Климент III.

Като видял, че редиците на неговите привърженици в Рим са пооредели, Григорий поискал помощ от Роберт Гюискар[5], Вождът на норманските пирати се притекъл на помощ на римската църква с многохилядната си армия от пехотинци и конници, в състава на която влизали и няколко отряда сарацини. Населението направило опит да се отбранява, но след няколко дена норманският херцог успял да проникне в града. Оставен на произвола на норманските и сарацинските пълчища, Рим бил подложен на ужасни кланета, насилия и пожари. Цели квартали изчезвали, разрушени от войниците на Гюискар. Хиляди римляни били продадени като роби.

Григорий не можел да остане в града, който бил опустошен и обезлюден по негова вина. Той побързал да последва Гюискар в Салерно[6], където свикал събор и отново наложил анатема на Хенрих IV, Климент III и техните привърженици. След няколко месеца Хенрих се върнал в Рим със своята армия. Той също бил принуден да приложи сила, за да се върне в Латеранския дворец папа Климент III.

Що се отнася до Григорий, той не могъл да преживее победата на своя враг и скоро се поболял. Дори на смъртно легло, когато духовникът го помолил да снеме проклятията и да прости, този правоверен християнин с дрезгав глас проклел Хенрих, антипапата Гиберт и всички мръсници, които го поддържат.

Той умрял на 25 май 1085 година и бил погребан в Салерно.

Светата апостолска римокатолическа църква решила, че злодеят-престъпник, известен под името Григорий VII, е извършил през дългия си и плодотворен живот достатъчно гнусотии, за да заслужи ореола на светец. Какво да се прави, тя по-добре ги разбира тия работи!

[1] Форхайм — град в Средна Германия, на река Майн (северно от Нюрнберг). ↑

[2] Мюлхаузен — град в Саксония, който бил свободен имперски град. ↑

[3] Елстер — река в Саксония. Тук, близо до Мерзебург, в 1080 г. в една битка загинал Рудолф Швабски, който бил избран от немските князе за германски крал. След това Хенрих IV се насочил към Рим, превзел го с щурм (1084 г.) и се коронясал за император. ↑

[4] Климент III — антипапа (1080 г.). ↑

[5] Робер Гюискар — вожд на нормански отряди (1015–1085 г.). Получил от папата титлата херцог на Апулия и Калабрия, след като се задължил да го защищава и да му плаща ежегоден данък. Папите подкрепяли завоевателните експедиции на норманите, които завзели редица владения на Византия в Южна Италия, а по-късно нахлули и на Балканите. ↑

[6] Салерно — град в Южна Италия (в Кампания), близо до Тиренско море. Тук, в катедралата, построена от Робер Гюискар през 1084 г., се намира гробницата на папа Григорий VII. ↑

Чудотворната тиара

Църковните историографи изглежда са хвърлили доста труд, за да оправдаят този папа, опитвайки се да открият поне един, два подвига освен извършените от него престъпления. Така например някои от тях твърдят, че Григорий притежавал дарба на чудотворец и не само правел чудеса, но предавал дарбата си и на неодушевени предмети. По този повод каноникът Павел, автор на едно от житията на Григорий VII, посочва твърде интересен факт (Съвсем излишно е да подчертаваме, че в този разказ нищо не е измислено от нас — подобни сюжети могат да възникнат само във възпаления мозък на един свещенослужител).

И така, някой си Убалд, епископ на Мантуа, водел съвсем целомъдрен живот — както подобава на един содомит. В края на краищата горкият прелат заболял. Болестта му била необикновена и мъчителна. Опитният лекар, след като определил причината на появилия се абсцес, признал, че е безсилен да го излекува, епископът обиколил всички лекари в Италия и дори свикал на няколко пъти консулт, но въпреки усилията на докторите, страдал все повече и повече. Той бил набожен човек, молел се на бога усърдно и господ най-сетне се смилил и му изпратил откровение, което вселило в страдалеца нова надежда. Подчинявайки се на получения свише съвет, прелатът измолил от Григорий VII неговата тиара и я допрял до болното място. Разбира се, докато извършат ритуала, той отдавал всички необходими почести на свещената шапка. Трябва ли да добавяме, че епископът бил изцелен мигновено? И нима само това не е достатъчно за канонизирането на Григорий?

Война между трона и светия престол

Спорът между трона и олтара не се прекратил със смъртта на Григорий VII: неговите привърженици отказвали да признаят Климент III. Те издигнали кандидатурата на известния ни Дидие, когото Григорий на смъртното си ложе определил за свой приемник. Но почтеният абат бил болен и когато се завърнал в Монте Касино, преди смъртта си посочил като най-достоен кандидат за апостолския трон Отон, прелата на Остия. Зачели волята на покойника и Отон бил провъзгласен за първосвещеник под името Урбан II[1]. По думите на един летописец още като архидякон Отон прекарал няколко години в Клюнийското абатство в покаяние заради един свой младежки грях (той бил хванат на местопрестъплението в килията на една млада и красива монахиня, която изповядвал прекалено интимно).

Този Урбан на времето бил човек на Григорий и по такъв начин избирането му на папския престол представлявало враждебен акт към императора. Новият папа разпратил до всички епископи в Италия и Германия енциклика[2], в която заявявал, че ще хвърли всичките си сили, за да довърши делото на своя предшественик.

Първите години след избирането си той прекарал в Южна Италия, като подготвял почвата за завръщането си в Рим. Понеже разбирал, че откритата борба ще го доведе неминуемо до поражение, Урбан, като изкусен политик, прибягнал до интриги и козни и привлякъл на своя страна мнозина от привържениците на императора. С неговата благословия графиня Матилда (вярна на паметта на покойния си възлюбен) встъпила в брак с деветнадесетгодишния син на Волф Баварски (по това време тя била навършила 43 години). Благодарение на този брак привържениците на Урбан успели да привлекат духовенството на своя страна и на Климент III не му оставало нищо друго, освен да бяга.

Урбан се завърнал в Рим. Неговото могъщество пораснало толкова много, че императорът започнал да се безпокои. Той разбрал, че трябва да действа колкото може по-бързо и по-решително, за да разгроми привържениците на светия отец. Въпреки отчаяните интриги на духовенството Хенрих нападнал Ломбардия и доста бързо разбил папската армия. Когато научили за придвижването на императорските войски, изплашените римляни побързали да извикат Климент III и той се възкачил на престола след двегодишно прекъсване.

Тогава Урбан приложил срещу Хенрих любимия трик на папите: насъскан от него, Конрад, синът на Хенрих IV, въстанал срещу баща си. Не е ясно с какви средства е успял Урбан да го привлече на своя страна; известно е само, че опитът на Конрад се увенчал с успех. Той бил провъзгласен за крал на Италия и с многобройната си войска стигнал до границите на Германия, след като предварително изгонил Климент III от Рим. Наистина част от отрядите на императора продължавали да държат в ръцете си няколко квартала в Рим. Но тук на Урбан му помогнали парите: за хиляда ливри началникът на императорските войски в Рим напуснал града и победителят Урбан влязъл в Латеранския дворец.

[1] Урбан II — папа (1088–1099 г.). ↑

[2] Енциклика — послание на папата, адресирано до всички католици и засягащо политически или религиозни въпроси. ↑

Истината за кръстоносните походи

Още в 1074 година Григорий VII, по думите на някои летописци, изразявал желание лично „да поведе християнските рицари на борба с враговете на господа към гробницата на спасителя“. Но войната с германския император се проточила и той не могъл да предприеме нищо. След като затвърдил положението си не само в Рим, но и в цяла Италия, Урбан II най-сетне успял да осъществи заветните мечти на Григорий VII. Освен това Алексей Комнин[1], който царувал тогава във Византия, обещал на папата да подчини на светия престол всички черкви в своята империя, ако светият отец подтикне владетелите на Запада да поведат борба срещу неверниците. Съблазнен от изгодната сделка, Урбан II с удвоена енергия се заел да изпълни отдавна замисления план. Във Франция Урбан II свикал Клермонския събор[2], който взел решението за първия от безумните и престъпни походи, известни под името кръстоносни.

Когато съборът приключил работата си, папата свикал под открито небе многохилядна тълпа и произнесъл пламенна и войнствена реч, в която увещавал рицарите да защитят Христос от неверниците.

— Не забравяйте — възкликнал той накрая, — че с моите уста бог ви обещава победа и предава в ръцете ви несметните съкровища на неверниците! Всеки, който се посвети на освобождението на божията църква, ще бъде удостоен с мъченически венец и ще заслужи пълно опрощение на греховете си.

Папата издал и указ относно похода: никой не може да посяга на владенията на онези сеньори, които участват в свещения поход, никакви кредитори не могат да ги преследват; всеки, който посегне върху имота на рицарите, подлежи на отлъчване от църквата.

Трябва ли да добавяме, че речта на първосвещеника била посрещната с ентусиазъм. Папата освен благословията си давал в аванс опрощение за всички евентуални грабежи и убийства. Тълпата се развикала: „Така иска господ! Така иска господ!“ Това станало боен зов на кръстоносците.

Има една легенда, възникнала няколко години по-късно, според която истинският инициатор на кръстоносния поход бил Петър Пустинника[3], който убедил папата да се залови с тази работа. Когато бил на поклонение в Ерусалим, той заспал в храма на светия гроб и видял на сън спасителя, който уж му казал: „Петре, скъпи синко, стани и иди при своя патриарх и разкажи в родината си за гоненията срещу християните, и накарай вярващите да освободят Ерусалим от езичниците.“ Петър Пустинника се завърнал в Рим и разказал всичко на папата.

Историкът Жюрие[4] твърди, че Петър не е бил отшелник и никога не е посещавал „светите места“; той чисто и просто е бил агент на папата, който преценил красноречието и смелостта му и го избрал за глашатай на идеята за свещена война. „Петър — добавя историкът — получил солидна парична сума, загдето успял да увлече глупаците да завоюват земята Ханаанска[5], която цели триста години била оросявана с кръвта на кръстоносците фанатици.“

Никога не са ставали толкова много чудеса, както през тази епоха. Постът и молитвата често пораждали халюцинации у изтощените от глад и жажда хора. Така например апостол Андрей се присънил на един свещеник, посочил му мястото в църквата, където било заровено копието, с което е пронизан Христос, и казал, че това копие ще донесе победа на християните. Когато копието било намерено, мнозина започнали да твърдят, че свещеникът сам го е заровил. Той предложил да потвърди истинността на думите си с изпитание чрез огън и се заклел, че ще мине през пламтящ огън с копието в ръце. Той издържал божия съд, но почти веднага умрял. Свещениците започнали да твърдят, че той бил загинал, защото за миг се разколебал във вярата си. Прословутото копие обаче било причислено към свещените реликви.

Друг летописец разказва, че в непоносимия зной, когато хората можели да утолят жаждата си само от локвите със зловонна вода, един свещеник, за да повдигне бойния дух на кръстоносците, ги уговорил да организират религиозно шествие около града: така му бил повелил някой си светия, който му се явил на сън. Боси, с оръжие в ръце, кръстоносците обиколили три пъти града, а после щурмували джамията, където се били скрили мюсюлманите. „Кръвта стигаше до коленете на конниците. За миг те прекъснаха клането, за да отидат боси да се поклонят пред светия гроб, а след това отново се заловиха да убиват и да грабят.“

Освен фанатизма и суеверието, с които духовенството чудовищно спекулирало, имало и други предпоставки, изиграли огромна роля в това „свещено дело“. Във всеки случай, както казва един историк, „някои кръстоносци може би са се стремили главно да стигнат до божи гроб и да изпълнят своя обет. Но вождовете им, напротив, са искали да ги използват, за да извоюват княжество на изток. Повечето от тези хора са тръгнали за Азия само от любов към грабежа и защото в родния им край вече нямало какво да се граби.“

Един католически автор твърди: „Бандите на кръстоносната войска се състояли от авантюристи, клетвопрестъпници, прелюбодейци, разбойници и убийци; грабежът представлявал за тях истинската цел на този поход.“ Каноникът Гвиберт[6] и йезуитът Мембур признават, че армията на кръстоносците приличала на гигантска разбойническа банда.

Бейл, привърженик на реформацията, който обаче проявявал такава търпимост и безпристрастие, че реформаторите го обвинили в неверие, дава следната преценка на кръстоносните походи:

Кой ще се осмели да нарече тези чудовища воини на Христос? Тези лицемери само грабели и убивали, изнасилвал жените и девойките, които им оказвали гостоприемство. Християните в Азия изпитвали при приближаването на тези гнъсни варвари, които уж им идвали на помощ, по-голям ужас, отколкото при появата на турци или сарацини. Без съмнение, кръстоносните походи представляват най-отвратителните страници от историята на човечеството.

Първата банда кръстоносци тръгнала на път на 8 март 1096 година. Тази орда дрипльовци се състояла почти изключителна от пехотинци. Никой от тях нямал пари да си купи кон. Дори когато някой се изхитрявал да се сдобие с кон, нуждата го принуждавала да го продаде. Техен предводител бил Валтер Голтака, или Безпаричния, прякорът му е достатъчно красноречив. Можем да не се съмняваме, че освобождението на божи гроб ни най-малко не привличало този мошеник. В действителност той мечтаел да забогатее, да заграби земи на изток и да смени неблагозвучния си прякор с някоя разкошна титла.

Спираме се на някои подробности само за да обрисуваме по-точно тези мними герои, осветени от църковната легенда.

Валтер повел бандата си покрай рейнските области към Дунав и оттам към Константинопол. Отрядът му бил предвождан от коза и гъсок, свещени животни според древната германска митология. Преди да тръгнат, кръстоносците избили евреите в рейнските градове като врагове на Христос и ограбили къщите им; когато Кьолнският архиепископ скрил евреите от града на първия етаж в къщата си, тълпата разбила вратата с брадви и изклала нещастниците. „В Майнц и в Кьолн — казва монахът Гвиберт — жителите се барикадираха в къщите си, за да се спасят от тези чудовища. Майките в диво отчаяние удушаваха своите деца, мъжете пробождаха жените си, девойките се самоубиваха, за да не попаднат в ръцете на безмилостните фанатици с кръст на рамото.“

След първата банда кръстоносци вървели четиридесет хиляди скитници начело с Петър Пустинника. Част от кръстоносците под водачеството на монаха Готшалк[7] загинали в битките с унгарците и българите, които, обхванати от гняв и ужас, решили да не ги пуснат през страните си. След известно време върху тези нещастни народи връхлетели двеста хиляди мародери, които разрушавали градове, опожарявали села и избивали жителите им.

Разпокъсаните отряди на кръстоносците се събрали в Константинопол. Западните рицари били смаяни, когато видели този огромен град, с мраморни дворци, със златни кубета на черквите и с широки многолюдни улици. Богатството будело у тях завист, а гърците схизматици не им внушавали уважение. Алексей Комнин предварително бил приготвил за войската огромни запаси от провизии и взел редица предпазни мерки, за да предотврати грабежите. Но всичко се оказало безполезно: кръстоносците смъквали оловото от черковните покриви, палели къщи, убивали земевладелци и не щадели дори женските манастири. Невъзможно е да се опишат подвизите на тези ревностни воини на кръста.

Ана Комнина[8], дъщерята на императора (чийто живот тя е описала в съчинението си „Алексиада“), разказва за подвизите на войниците на Петър Пустинника следното: „Те съсичаха деца на късове и караха майките на своите жертви да пият кръвта им. Изнасилваха момиченца и юноши, а след това ги бесеха и се упражняваха в боравенето с меча върху техните трупове.“ По нейните думи сам Петър Пустинника давал пример на мародерите си в грабежите и зверствата. А църквата представя същия този Петър Пустинника като пламенен апостол, като своеобразен пророк!

Дори малцината, които били напуснали родината си в изблик на искрен фанатизъм, подсилен от пламенните речи на Урбан II и неговите агенти, и не вземали участие в грабежите, дори те презирали гърците като еретици. Йезуитът Мембур, чието перо винаги възхвалява действията на католическата черква, признава, че светият престол е извлякъл колосални приходи от кръстоносните походи.

Някои прелати купили на безценица владенията на такива рицари, които се нуждаели от пари, за да екипират отрядите си. Свещениците великодушно се съгласявали да пазят имотите на рицарите, но не пропускали възможността да си присвоят доходите от тях. По-късно, когато чумата, гладът, болестите и героичната съпротива на мюсюлманите почти унищожила армията на Христос, мнозина служители на черквата се постарали да завладеят повереното й имущество.

Баснословното забогатяване на църквата е основният резултат от първия кръстоносен поход.

[1] Алексей I Комнин — византийски император (1081–1118 г.). ↑

[2] Клермонският събор — състоял се през ноември 1095 г. в Клермон (Южна Франция). Катедралата не могла да побере всички събрани и папата се обърнал към народа на градския площад. Официалният текст на речта не е запазен, затова и хронистите я цитират във връзка с организирането на кръстоносния поход: „На всеки, който единствено заради дадения обет, а не за спечелване на пари и почести тръгне за Ерусалим да освобождава божията църква, този път ще се зачете като пълно покаяние.“. ↑

[3] Петър Пустинникът (Амиенски) — монах, народен проповедник (1050–1115 г.), който през зимата на 1095–1096 г. агитирал в Централна и Северна Франция за предприемането на кръстоносен поход. Неговият аскетичен начин на живот, неговите пламенни проповеди и щедрата милостиня, която той раздавал на бедняците (за сметка на даровете на вярващите), му спечелили славата на „божи човек“. Събраният от него отряд наброявал 14 хиляди селяни. Този „поход на бедняците“ завършил с неуспех. Петър изоставил отряда си на произвола на съдбата и забягнал в Константинопол, където дочакал пристигането на рицарите. ↑

[4] Жюрие, Пиер — френски богослов, протестант (1637–1713 г.). ↑

[5] Земя Ханаанска — най-старото име на Палестина преди завоюването й от евреите през втората половина на II хилядолетие пр.н.е. ↑

[6] Гвиберт — Гвиберт Ножански, френски абат (1053–1124 г.), автор на редица трудове, включително и на „Деяния на бога, осъществени чрез франките“, който е посветен на първия кръстоносен поход. ↑

[7] Готшалк — свещеник, водач на отряд от 6 хиляди селяни от рейнските области. Неговата „войска“, която се занимавала с грабежи, била унищожена до крак в Унгария. ↑

[8] Ана Комнина — гръцка писателка (1083 г. — след 1148 г.), дъщеря на византийския император Алексей I Комнин, авторка на „Алексиадата“ — панегирическо съчинение, посветено на нейния баща. Подобно е описала събитията от византийската история през периода 1069–1118 г., а по-специално отношенията на гърците с кръстоносците и подробностите около първия кръстоносен поход. ↑

Пасхалий II[1] — верен последовател на Григорий VII

Урбан II починал през юли 1099 година и бил сменен от Пасхалий II. Новият папа побързал да се отърве от оногова, който бил стар конкурент на неговия предшественик и пораждал същата тревога и у него: той отровил Климент III. Когато привържениците на Климент III избрали нов първосвещеник, Пасхалий го хвърлил в подземието на манастира „Св. Лаврентий“. Същата участ сполетяла и третия антипапа, с тази разлика само, че го хвърлили в подземието на друг манастир. Четвъртият бил заточен от Пасхалий и умрял в изгнание.

На пръв поглед Пасхалий вече можел да си отдъхне. Но почивката на трудолюбивия папа се оказала краткотрайна, защото скоро дошла новината за внезапната смърт на италианския крал Конрад (който беше коронясан от Урбан II) и Пасхалий, опасявайки се, че властта пак ще премине в ръцете на Хенрих IV, го набедил като отровител на собствения си син и заповядал на вярващите да се вдигнат с оръжие в ръка срещу императора, за да отмъстят за „мъченика“. Този път Хенрих IV успял да се справи с бунтовниците и Пасхалий започнал да моли за мир. Но когато Хенрих IV не дошъл на свикания в Рим събор, неговото отсъствие било оценено като непростимо престъпление и папата отново го отлъчил.

Просто поразително е колко издръжлив излязъл този злощастен император. Вместо да се превърне отдавна на пепел, той устоял на всички анатеми, които папите от Григорий VII насам стоварвали върху главата му!

На споменатия събор присъствала познатата ни маркграфиня Матилда. Продължавайки да изпитва към императора същата омраза, както преди осемнадесет години, отмъстителната лицемерка обвинила Хенрих IV, че е откраднал от нея акта, с който тя предавала цялото си имущество на светия престол. Злобната любовница на бившия първосвещеник не се задоволила с това, че лишава от наследство старейшината на своя род; тя подсторила втория син на императора да въстане срещу баща си. Около принца, който се поддал без особена съпротива на внушенията на могъщата си леля, се образувала многобройна партия. Освен с останалите си царствени качества младият негодник се отличавал и със завидно лицемерие.

Ако не била короната, която принцът бързал да сложи предсрочно на главата си, от него би излязъл превъзходен свещеник.

Принцът вдигнал срещу императора — своя баща — няколко провинции, но в същото време навсякъде афиширал своята безкористност и синовната си почит. Все пак в декларацията си той направил съществена уговорка:

Ако кралят реши да се подчинява на приемниците на свети Петър, ние ще приберем меча в ножницата, за да се покорим на баща си като най-смирения измежду неговите поданици. Но ако кралят не се откаже от, непокорството пред великия наместник на свети Петър, ние ще бъдем длъжни да се съобразяваме преди всичко с божията воля и със собствената си ръка ще го поразим, ако това бъде необходимо за защитата на религията, понеже така ни повелява първосвещеникът Пасхалий.

Изоставеният от войниците си Хенрих IV преклонил глава пред папата и признал всички свои претенции и постановления за незаконни. Негово светейшество, верен на своята тактика, подкупил приближените на Хенрих офицери и те предали стария император в ръцете на сина му. Но размирният принц не си спомнил за своето обещание да признае авторитета на баща си, дори след като той заявил, че се покорява на светия престол.

Клетвите на пропадналия пияница са много по-сигурни от обещанията на кралете и свещениците!

Хенрих IV бил принуден да се отрече от престола в полза на сина си, който се провъзгласил за император под името Хенрих V[2]. В Кобленц бащата на колене молил сина си за милост. Но въпреки дадените му обещания той бил окован във вериги и хвърлен в затвора. Жестоките мерки, взети срещу стария император, криели опасност за интригите на Пасхалий. Населението на рейнските области отказало да признае младия Хенрих, а Хенрих Лимбургски дори успял да помогне на заточения император да избяга, и то тъкмо навреме: светият отец вече бил издал заповед да удушат Хенрих IV.

Когато се озовал в Лиеж, старият император, който разбирал, че неговият наследник е маша в ръцете на Пасхалий, се обърнал към всички християнски князе с молба да му помогнат, като обвинил папата в престъпление срещу неговата особа. Вбесеният Пасхалий разпратил енциклика до епископите, сеньорите и князете на Франция, Германия, Бавария, Швабия и Саксония.

„Преследвайте навсякъде — пише той — Хенрих, водача на еретиците, и цялата му шайка. Вие никога не ще можете да принесете на бога по-приятна жертва от живота на този враг на Христос, който искаше да отнеме върховната власт на първосвещениците. Заповядваме на вас и на вашите васали да го подложите на най-жестоки изтезания. Ние ще опростим греховете ви, както миналите, така и бъдещите, и след смъртта си вие ще влезете в небесния Ерусалим.“

Това послание, което може да служи за образец на клерикалния стил, възбудило негодуванието дори на някои църковнослужители. Лиежкият епископ изпратил до първосвещеника послание, в което с голямо достойнство и много енергично изразил чувствата си, предизвикани от свирепата була на папата. Ето най-интересните редове от неговия отговор на първосвещеника:

Кой е дал право на светия престол да провъзгласява убийството за достойно деяние, чиято святост може да очисти човека не само от старите му грехове, но и от бъдещите? Дори от такива грехове като кръвосмешението, кражбата и убийството? Препоръчвайте подобни престъпления на гнъсните наемници на Рим; що се отнася до нас, ние отказваме да ви се подчиним. Дори в древния Вавилон не е имало варварство, гордост и идолопоклонство подобни на тези, които царят днес в свещения град!…

Посланието на Лиежкия епископ не дало резултат. Пасхалий твърдо бил решил да убие Хенрих IV. Вторият му опит излязъл по-сполучлив. Старият император бил отровен от светия отец по времето, когато синът му обсаждал Лютих[3]. Докато императорът бил жив, населението се защищавало много упорито, но след смъртта на Хенрих IV съпротивата станала безполезна. Достойният изпълнител на волята на подлия папа настоял трупът на баща му да бъде предаден на палача и подложен на гаврите, за които говорел Пасхалий в посланието си. Едва в 1111 година неговите останки, над които тегнело проклятие, били погребани според църковния обред (дотогава те се намирали извън катедралата в каменен саркофаг, на който пишело: „Тук почива врагът на Рим“).

[1] Пасхалий II — папа (1099–1118 г.). ↑

[2] Хенрих V — германски император (1106–1125 г.). ↑

[3] Лютих — град в Белгия, на река Маас. ↑

Учителят и неговият достоен ученик

Престъпният син, който отровил с вероломството си последните дни на своя баща, не можел да бъде верен слуга на папството. Той се възползвал от помощта на първосвещеника, за да заграби властта, а когато постигнал целта си, ученикът се оказал напълно достоен за своя учител. На събора, който бил свикан от Пасхалий II в Троа (1107 година), представителите на Хенрих поискали за императора „правото да назначава епископи, дадено на времето на Карл Велики“, т.е. църковна инвеститура (жезъл и пръстен). Папата отказал и пратениците на императора му отговорили: „Не тук, а в Рим мечът ще реши този спор.“

Съдбата била благосклонна към Хенрих. След двегодишна война с Унгария, Полша и Бохемия той тръгнал с многобройна армия срещу Италия. Ломбардските градове му се покорили, дори маркграфиня Матилда не посмяла да се съпротивява. В Сутри[1] пратениците на Пасхалий съобщили на Хенрих, че папата се отказва от всички феодални владения, придобити от църквите през вековете, от правото да сече пари и от други привилегии, като искал срещу това свобода на църковните избори и отменяване на светската инвеститура. Пасхалий се опитал да спаси независимостта на църквата с цената на нейните мирски богатства. Хенрих V благосклонно приел условията и на 12 февруари пристигнал в Рим за церемонията на коронясването. Храмът „Св. Петър“, в който се извършвало посвещаването, се охранявал от германски рицари. Но щом било прочетено споразумението, храмът заехтял от вопли. Църковните сановници категорично отказвали да дадат земите, които владеели. Коронацията била прекъсната. В църквата станало сбиване. Кралят арестувал папата и кардиналите и изпратил пленниците си в Албано[2]. В края на краищата Пасхалий задоволил претенциите на краля и му признал всички права на неговите предшественици.

Какво отмъщение за Каноса! Сякаш за да подчертае триумфа на своята победа, Хенрих V уредил тържествено погребение на останките на своя отлъчен от църквата баща.

Победата над папството не била трайна. Църквата отказала да приеме условията, с които се бил съгласил папата. Римското духовенство го упреквало, задето той в противоречие с църковния устав удостоил с императорска корона и дал привилегии на крал Хенрих, разрушителя на държави и църкви, На Латеранския събор в 1112 година Пасхалий обявил привилегиите, които Хенрих изтръгнал от него насила, за недействителни: „… приемам декретите на моя учител Григорий VII и Урбан… утвърждавам онова, което те са утвърждавали, и проклинам това, което те са проклели…“

Римските легати разгласили навсякъде постановлението на Латеранския събор и анатемата, която била наложена на бившия ученик на Пасхалий — Хенрих V.

Няма да се спираме на борбата, която продължавали да водят помежду си папите и светските владетели през XII век. В тази борба подлеците и от двете страни били достойни партньори. Ще засегнем само най-характерните епизоди от дейността на наместниците на свети Петър.

След смъртта на Пасхалий за папа бил избран монтекасинският монах Джовани Каетани, който взел името Геласий II[3]. Кралските протежета, възглавявани от могъщия феодал Ченчо Франджипани, го нападнали и го хвърлили в тъмница. След като пристигнал в Рим, Хенрих V наложил интронизирането на стария архиепископ Морис, който приел името Григорий VIII[4]. Геласий II могъл да забегне в Бургундия, където умрял след едногодишния си престой на светия престол. За негов приемник духовенството избрало архиепископ Гвидо, който приел името Каликст II[5]. Той отдавна бил известен като един от най-яростните противници на Хенрих V.

Каликст II завладял Латеранския дворец и събрал войска. На един от кардиналите си той възложил да обсади резиденцията на Григорий в Сутри. Изгаряйки от нетърпение да залови час по-скоро своя конкурент, Каликст II се присъединил към отряда и лично ръководил щурма. След упорита съпротива гарнизонът на Сутри бил принуден да се предаде. Щом Григорий паднал в ръцете му, Каликст II заповядал да го ослепят и кастрират. Облекли нещастния Морис в палячовски дрехи, качили го на камила и го накарали да държи опашката й. Така го откарали в Рим. След това го заточили в един манастир, където той умрял след няколко години.

Понтификатът на Каликст II преминал под знака на непрекъсната борба с феодалните князе. Бунтовните родове строели по улиците укрепления, без да щадят дори древните паметници. По улиците на града се водели кръвопролитни боеве. Затаил в душата си омраза към знатната фамилия на Ченчо Франджипани, който ревностно защищавал убития от папата съперник, Каликст водил с него непрекъсната борба, докато крепостта на Франджипани — „тази обител на тиранията в деспотизма“ — не била изравнена със земята.

Хонорий II[6], приемникът на Каликст II, който бил избран от семейството Франджипани, имал противник в лицето на не по-малко знатния род Пиерлони. За да ликвидира доста силната опозиция, която го заплашвала, Хонорий използвал традиционното оръжие на своите предшественици. С цената на огромни парични суми той си спечелил популярност и враждебно настроените сеньори били принудени да се укротят. Тогава Хонорий инсценирал следната комедия: тъй като помнел, че на времето някои се били изказвали против неговото избиране, той се престорил на обиден и заявил, че се отказва от тиарата, понеже не желае да управлява църквата против волята на вярващите. Хонорий свикал своите привърженици в базиликата на „Св. Йоан Латерански“ и тържествено свалил тиарата от главата си. Неговият трик дал търсения ефект — присъстващите със сълзи на очи молели папата да остане и го уверявали в своята преданост.

След като се наместил удобно на светия престол, този хитрец се замислил как да прослави своето царуване и решил, че е дошло време да се заеме с покръстването на страните, „тънещи още в мрака на езичеството“.

Грубо казано, Хонорий намислил да привлече в своето дюкянче клиенти, които дотогава били обирани усърдно от жреците и служителите на езическия култ — конкуренти на Исус Христос.

Померания[7] била твърде апетитно късче и предприемчивият Хонорий възложил на епископ Отон да ускори покръстването на тази територия. Помераните се управлявали от полския княз Болеслав[8] и Отон отишъл при него.

Болеслав приел с въодушевление предложението на светия отец да се подчинят на Христос езичниците, които упорито отказвали да приемат неговия завет. Вероятно тяхната отчаяна съпротива е била подсилвана от смътно патриотично чувство, защото те разбирали, че заедно с идолите ще загубят и устията на своите реки. Болеслав трябвало да унищожи хиляди померанци, за да докаже предимствата на християнството пред тяхната древна религия. Неговите аргументи били толкова убедителни, че оцелелите вече не се съпротивявали. Хонорий побързал да изпрати на новопокръстените цели отряди от своите черни монаси, призвани да ги поучават за чест и слава на светата троица. Що се отнася до Болеслав, той получил извън останалите доказателства за благодарността на папата и обещание за вечно блаженство.

Князът честно си заслужил споменатата награда, тъй като за християнския бог няма по-достоен подвиг от изтребването на хората, които отказват да му се кланят.

Хонорий бил изключително алчен и користолюбив. Ще ви разкажем един характерен епизод: в 1128 година френският канцлер[9] и архиепископ Парижки Стефан де Санлис проводил при папата пратеници с донесение за неблаговидните постъпки на крал Людовик Дебели[10]. Прелатът, обвинил монарха, че поощрява покварата сред френското духовенство и извлича от нея позорна изгода. Изглежда почтеният прелат се е дразнел, че кралят, а не той обира каймака. В обратен случай той не би имал никакви възражения дори и против най-скандалните похождения на духовенството.

Стефан де Санлис обвинявал краля в присвояване на църковно имущество, както и в опит за покушение срещу него, в който участвали войници на краля. Естествено, Стефан де Санлис не забравил да подкрепи жалбата си със скъпи подаръци.

Благодарният Хонорий благословил пратениците на архиепископа — папите никога не са се скъпили на подобни жестове — и заповядал на архиепископа да наложи анатема на краля и интердикт[11] на френското кралство.

Стефан де Санлис изпълнил заповедта на папата и привлякъл на своя страна значителен брой служители на църквата.

Людовик Дебели отлично знаел, че папската благодарност е стока, която може да се получи на определена цена. И затова на свой ред той също проводил в Рим пратеници със заръка да накарат папата срещу прилично възнаграждение да го освободи от анатемата и останалите заплахи. Това му струвало скъпо, но той сметнал за по-благоразумно да пожертва парите си, отколкото да рискува папската милост.

Разбира се, светият отец не отхвърлил даровете и изпълнил молбата на монарха. Между другото на него и през ум не му минавало да върне парите на архиепископа, както би постъпил на негово място всеки честен търговец.

Скоро двама епископи — привърженици на Стефан де Санлис — се обърнали към Рим с патетично послание, в което обвинявали краля, че продължава да преследва архиепископа и да проявява непочтителност към църквата. Това послание останало без отговор: наивните му автори не се досетили да придружат своите оплаквания със съответното приложение.

Стефан де Санлис отгатнал причината за мълчанието. Той заложил при един лихвар своите църковни утвари срещу солидна сума и изпратил в Рим четири хиляди златни динари… Нужно ли е да добавяме, че те били приети милостиво от папата?

Но това скъпо струващо състезание между прелата и краля не можело да продължава до безкрайност.

Людовик Дебели направил опит да спре, но се излъгал. Обиденият Хонорий упълномощил Стефан де Санлис да свика в Реймс събор, на който да осъди краля и да го анатемоса от името на апостола, ако… ако Людовик откаже да го обезщети за нанесената обида…

В края на краищата Людовик се примирил и не станало нужда светият отец да прибяга до страшните проклятия.

[1] Сутри — град в Средна Италия (северно от Рим). ↑

[2] Албано — местност югоизточно от Рим. ↑

[3] Геласий II — папа (1118–1119 г.). ↑

[4] Григорий VIII — антипапа (1118–1121 г.). ↑

[5] Каликст II — папа (1119–1124 г.). ↑

[6] Хонорий II — папа (1124–1130 г.). ↑

[7] Померания — областта около двата бряга на река Одер към устието й (при Балтийско море). ↑

[8] Болеслав — Болеслав I Храбри, полски крал (992–1025 г.). ↑

[9] Френският канцлер — през средните векове — висше длъжностно лице в кралството, пазител на държавния печат, началник на кралската архива, министър на външните работи и правосъдието. ↑

[10] Людовик VI Дебели — френски крал (1108–1137 г.). ↑

[11] Интердикт — в католическата църква — забрана да се извършват богослужения и религиозни обреди в границите на определена територия. Бил прилаган (от X–XI в. насам) срещу непокорните феодали и монарси, както и за борба срещу еретиците. ↑

Борба между двама съперници

След смъртта на Хонорий II пламнала борба между двама конкуренти. Докато една част от кардиналите избрала Инокентий II[1], който имал подкрепата на рода Франджипани, другата партия му противопоставяла кардинал Петър, който взел името Анаклет II[2]. По-късно в официалния списък той бил означен като антипапа.

Мотивите на църквата да предпочете Инокентий са така неведоми за нас, както пътищата господни: лично на мен ми се струва, че Инокентий все пак е бил много по-голям мошеник от конкурента си Анаклет.

Отначало победата била на страната на Анаклет; той изгонил Инокентий от престола, настанил се в Рим и не преставал да се гневи, загдето неговият съперник му се изплъзнал от ръцете и намерил убежище в непристъпната крепост в Пиза.

Като изпъдил свещениците от катедралата „Св. Петър“ и задигнал скъпоценните украшения от тази катедрала и от останалите богати черкви, Анаклет укротил донякъде яростта си и енергично се заел да събира войска за борба срещу Инокентий. Междувременно благоразумният му съперник напуснал Италия и се преселил във Франция.

Анаклет разбирал, че не е по силите му да води сам въоръжена борба, сменил тактиката и изпратил послание до Лотар II[3]. Но поради това, че двамата достойни конкуренти едновременно поискали от него помощ, Лотар мъдро се въздържал да им даде отговор.

По това време Инокентий, който имал подкрепата на влиятелното Клюнийско абатство, бил признат във Франция за папа.

След неуспеха пред европейските владетели Анаклет, започнал да заздравява положението си в Италия, за да има здрав тил, ако Инокентий намисли да се върне в Рим. Той съумял да сключи съюз с херцог Роже, на когото отстъпил Капуанското княжество, неаполитанските владения и титлата крал на Сицилия. Освен това, за да заздрави съюза, светият отец извършил саможертва в буквалния смисъл на думата: той дал на херцога за жена сестра си. Последният дар бил особено скъп, защото Анаклет, като любящ брат, не се разделял със сестра си нито денем, нито нощем.

Но скоро настъпил краят на неговото спокойствие. Инокентий и Лотар се съюзили. Отначало те протакали работата и не смеели да тръгнат срещу Рим с малък отряд, но в края на краищата папата и монархът решили да си опитат щастието. И двамата нямали търпение: единият искал час по-скоро да сложи на главата си императорската корона, а другият — да завладее престола на апостолите.

Когато Лотар слязъл с малката си армия в Италия, Анаклет научил за измяната на някои свои привърженици, напуснал Латеранския дворец и се укрепил в замъка Сант Анджело. Достигналите до Анаклет слухове не били лишени от известни основания. Някои нотабили, които съвсем наскоро били положили клетва за вярност пред Анаклет, посрещнали триумфално неговия конкурент и краля.

Инокентий се настанил на Авентинския хълм[4], но бил лишен от възможността да короняса Лотар в катедралата „Св. Петър“, където обикновено се извършвало помазването на императорите, понеже тази черква, както и по-голямата част от римските квартали, оставали под властта на другия папа. Затова той се видял принуден да извърши коронацията на своя приятел в Латеран.

Както пише Отон Фрайзингенски[5], по-късно Инокентий II поръчал да го изпишат както седи на трона и връчва короната на коленичилия Лотар.

Няколко месеца армията на Лотар, която се състояла едва от две хиляди души, неуспешно обсаждала замъците, заети от привържениците на Анаклет; кралските войски забележимо оредявали под градушката от камъни и стрели, с които ги обсипвали обсадените. Докато Лотар се колебаел да щурмува ликулите, където били заседнали привържениците на Анаклет, до него започнали да стигат слухове, че Роже е тръгнал със значителен отряд на помощ на своя шурей. Тогава Лотар побързал да се завърне в Германия, като оставил Инокентий на божията милост. Уви, Саваот излязъл слаб защитник! Инокентий бил принуден да напусне Рим и да се настани временно в Пиза, откъдето започнал да бомбардира съперника си с нови анатеми.

Почти цяла година минала горе-долу спокойно; страшните проклятия не трогвали привържениците на Анаклет. Тогава Инокентий решил да приложи по-ефикасно средство: той сключил с императора споразумение относно владенията на графиня Матилда и убедил Лотар да прехвърли за втори път Алпите. Моментът бил избран сполучливо: римската курия се намирала в състояние на пълна разруха. Анаклет бил изхарчил заграбеното от черквите и вече нямал възможност да поддържа верността на привържениците си. В двореца настанали тъжни дни: свършили се оргиите, веселите жени се разбягали, папата и неговите сателити били принудени да водят спартански живот. Ефектът не закъснял — партията на Анаклет се топяла с всеки изминат ден.

Инокентий, който бил отлично осведомен за положението в папския двор, се запътил към Рим с три хиляди конника на Лотар. Императорът междувременно изгонил Роже от Калабрия. Светият отец и императорът се събрали в град Бари[6]. Тук станал инцидент, който би могъл да осигури победата на Анаклет, ако неговият съперник не бил толкова чевръст.

Йоан Комнин[7], патриарх на Източната империя, изпратил при Лотар свои пратеници, между които имало и един извънредно красноречив монах. Изглежда някой бил възложил на монаха да разобличи Инокентий; той го обвинявал в нечестивост, прелюбодейство и содомия. Пламенните речи на монаха направили на императора голямо впечатление и той решил да изостави своя приятел и да мине на страната на неговия враг. Но преди Лотар да осъществи намерението си, загадъчна стомашна болест (очевидно това било божието провидение!) само за два дена го вкарала в гроба. Вече сам Инокентий довършил похода си срещу Рим. Междувременно кралят на Сицилия се възползвал от смъртта на императора, ограбил Калабрия и Апулия и се запътил да освобождава Анаклет от римския плен. Положението на Инокентий далеч не било блестящо. Смешно било да се мисли, че с малката си конница той ще разгроми многобройната армия на Роже. Но предприемчивият Инокентий не се объркал. Всевишният, който веднъж вече помогнал на светия отец да се отърве от Лотар, и този път не му отказал подкрепата си. Анаклет внезапно заболял от странна болест, твърде подобна по своите признаци на болестта на Лотар; след няколко дена Анаклет умрял в страшни мъки.

Враговете на Инокентий избрали за приемник на покойния папа кардинал Григорий. Но той много бързо се оказал без привърженици. Тъй като помнели участта на Анаклет, неговите сателити се разбягали, а някои от тях били подкупени от неукротимия папа. След дълги изпитания Инокентий се върнал в Рим. Но краят на неговите митарства не бил дошъл. Роже не се предавал и настъпвал с армията си. Инокентий събрал няколко отряда и тръгнал срещу своя враг. Кралят на Сицилия без големи усилия успял да разбие войската на папата и да плени самия него. Инокентий трябвало да приеме условията на Роже, който го принудил да подпише договор, запазващ всичките му земи и привилегии, които той бил получил от Анаклет.

На 6 януари 1139 година Инокентий (неговото име, преведено от латински, означава невинен!) се завърнал в Рим и останал на престола до 1143 година.

Войната, възникнала в резултат от конкуренцията между двамата папи, продължила девет години!

[1] Инокентий II — папа (1130–1143 г.). ↑

[2] Анаклет II — антипапа (1130–1138 г.). ↑

[3] Лотар II — германски император (1125–1137 г.). ↑

[4] Авентин — един от седемте хълмове на Рим. ↑

[5] Отон Фрайзингенски — епископ във Фрайзинг (Бавария) (1111–1158 г.), автор на „Книга за двете държави“ — световна хроника, достигаща до 1146 г., и на „Деянията на император Фридрих“. ↑

[6] Бари — град в Югоизточна Италия, на брега на Адриатическо море. ↑

[7] Йоан Комнин — византийски император (1118–1143 г.). ↑

Християнството — религия на милосърдието

Приемникът на Инокентий Целестин II[1] прекарал на престола пет месеца. По това време на Изток били предприети гонения срещу сектата на богомилите[2], които още по-рано, при Алексей Комнин, бивали подлагани на преследвания и изгаряни на кладата.

Тези схизматици твърдели, че бог-отец е имал двама синове. По-големият, на име Сатанаил, се разбунтувал срещу баща си и бил изгонен на земята.

По такъв начин богомилите превърнали нашето земно кълбо в място за заточение на жителите на рая!

Сатанаил, както личи от учението на тези непоправими фанатици, запълвал свободното си време на земята, като сътворил целия видим свят…

Освен това богомилите твърдели, че Исус Христос, по-малкият син на милосърдния бог отец, е дошъл на земята по повеля на своя родител, за да разруши могъществото на Сатанаил и да го хвърли в преизподнята, след като отнеме от името му ангелската сричка „ил“.

Всъщност тази легенда е също толкова безсмислена, колкото и всички басни за сътворяването на света и земния рай. Нейното нещастие се състояло в това, че в някои подробности тя противоречала на каноническата легенда.

Както и да било, учението на богомилите се смятало за ерес, а църквата не се церемони с еретиците. Според твърдението на Матей Едески[3] десет хиляди еретици били хвърлени в морето, включително и родната баба на Алексей Комнин.

Главата на сектата, монахът Нифонт, бил осъден на ужасни изтезания. Само религиозното изстъпление е способно на нещо подобно. Брадата на монаха била оскубана косъм по косъм (а тя, по думите на летописците, била гъста и дълга), след това, през време на разпита, палачът, който си разбирал от занаята, изтръгнал очите на жертвата си с пръсти. На края нещастният Нифонт бил изгорен на клада.

Не забравяйте: християнството е религия на милосърдието!

Когато умрял Целестин II, кардиналите и нотабилите на римската курия, без да предупредят нито народа, нито духовенството, се събрали в Латеранския дворец и тайно качили на престола кардинал Жерардо, който приел името Луций II[4]. По нравствен облик Луций с нищо не се различавал от останалите папи на XII век. Неговите оргии не представляват нищо особено в историята на светия престол: Луций грешал, както се казва, умерено. Само жаждата му за господство не знаела никаква мярка.

По това време глава на Западната империя бил Конрад Благочестиви[5], чийто характер изцяло оправдавал това прозвище.

Каквито и престъпления да замисляли папите, те винаги можели да разчитат на подкрепата на този император.

Скоро след възкачването на Луций II на престола из цяла Италия избухнали въстания. Грубият и надменен Луций не допускал да се противоречи и на най-дребните му желания и строго пресичал дори най-незначителните прояви на самостоятелност у своето паство. Изгаряйки от нетърпение да сломи час по-скоро римляните, Луций не дочакал пристигането на войниците, предоставени му от краля на Сицилия, показал прекомерна твърдост и това довело до народно въстание.

Вожд на въстанието бил Арнолд Брешиянски[6], ученик на прочутия френски учен Абелар[7]; той вдигнал римляните на въоръжена борба и със сила те си извоювали свободите, които папата им отказвал. Те организирали сенат и избрали един патриций за управител на Рим. Сенатът в пълен състав отишъл в Латеранския дворец и там от името на целия народ заявил, че Луций се лишава от всички права, които били придобити от папите. Сенатът поискал от представителите на църквата да се откажат от светските си владения, от светските грижи и работи и да се ограничат изключително с духовна дейност.

Светият отец с присъщото за този тиранин високомерие ги заплашил със страшно наказание. Но проникнатите от революционен дух римляни не се изплашили; в стремежа си да върнат на града неговото минало величие те учредили на Капитолий[8] нов градски съвет и избрали петдесет и шест сенатори, по четирима от всеки окръг.

Тогава Луций поискал помощ от император Конрад. Сенатът научил за интригите на папата и на свой ред изпратил посланици при императора, за да му изложат истинското положение на нещата.

Конрад Благочестиви не отговорил на обръщението на римляните и дори не благоволил да приеме техните пратеници, а в същото време се отнесъл много благосклонно към папските легати и наредил да се комплектува в неговите владения армия за защита на светия престол.

Още преди легатите му да получат нареждането на императора, Луций, подкрепен от аристокрацията, щурмувал Капитолий. Въоръжен с брадва, светият отец започнал да сече портата на древното здание, откъдето някога сенаторите и консулите управлявали света[9]. Но един камък (разбира се, не оня, върху който се канел да издигне своя храм Исус Христос[10]) го ударил по главата. На другия ден Луций II се представил пред Саваот — бога на войната. Той прекарал на престола на апостолите по-малко от една година (10 март 1144 година — 3 февруари 1145 година).

[1] Целестин II — папа (1143–1144 г.). ↑

[2] Богомили (по името на легендарния поп Богомил) представители на еретично движение възникнало през X в. в България и намерило разпространение на Балканите и в Мала Азия. Проповядвали равенство, отричали властта на църквата, богослужението и останалите атрибути на религията, борели се против потисничеството, организирали общини, възглавявани от изборни старейшини, приканвали към аскетизъм. ↑

[3] Матей Едески (Матеос Урхаеци) — арменски летописец от XII в., автор на „Хронограф“, съчинение, съдържащо сведения за взаимоотношенията на арменците с византийците, селджушките турци и кръстоносците. ↑

[4] Луций II — папа (1144–1145 г.). ↑

[5] Конрад Благочестиви — Конрад II Хохенщауфен, германски император (1138–1152). ↑

[6] Арнолд Брешиянски — църковен реформатор (1100–1155 г.), от Брешия (в Ломбардия), последовател на Абелар. Многократно изгонван от папите извън Италия. Настоявал да се раздадат на народа църковните земи, отхвърлял папството като институт, борел се за установяване на републикански строй. В 1143 г., възглавявал народното въстание в Рим, в резултат на което последвало изгонването на Инокентий II, учредил се сенат и Рим станал градска комуна. Бил заловен от агентите на Фридрих I и по-късно удушен. ↑

[7] Абелар, Пиер — френски философ и богослов (1079–1142 г.), представител на средновековното свободомислие в рамките на схоластиката, извънредно популярен сред учащата се младеж. В лекциите си прославял античната философия, твърдял, че разумът има предимство пред сляпата вяра. В съчинението си „Да и не“ (1122 г.) посочил противоречията в писанията на отците на църквата. В своето съчинение „Опознай себе си“ признавал за естествен нравствен закон съвестта, а не религиозните догми. Неговото учение било осъждано на редица събори, произведенията му се изгаряли, а школите, в които преподавал, били закривани. ↑

[8] Капитолий — един от седемте римски хълмове, до които в древността се намирали републиканските учреждения. ↑

[9] Сградата на сената (Форума), построена още през легендарния царски период от историята на Рим. Почти след 500 години, в 63 г. преди н.е., тя изгоряла била възстановена на същото място от Цезар и Август. ↑

[10] Преведено от гръцки, „Петър“ означава камък. Според евангелската легенда Христос бил казал на апостол Петър: „Ти, Петре, си камък и върху този камък аз ще построя църквата си“. ↑

Интересно книжле

Един автор, когото в никой случай не можем да наречем антиклерикал, понеже самият той бил монах, е оставил на потомството твърде интересно книжле за нравите, които царели в манастирите в средата на XII век. Неговото съчинение жанрово не може да се отнесе към веселия анекдот, сатирата или памфлета. Той по-скоро е сбор от предписания за дисциплината. Това е кодексът на клюнийския абат Петър, който на времето оказа помощ на Инокентий II. Дори само този факт показва, че той е проявил голяма гъвкавост по отношение на морала. И щом дори един такъв човек не е могъл да понесе безобразията на братята монаси и е сметнал за нужно да обнародва своя законник, с който цели да поправи нравите на духовенството, можем да си представим докъде е било стигнало то в своята разпуснатост.

Първата част на това интересно книжле е посветена на размишления за заблудите на Мохамед. Няма да спираме вниманието на читателя върху нея. Много по-значителна е втората част на това произведение. Ще дадем само няколко цитата от манастирските статути на ордена, към който принадлежал Петър.

„Да се забрани на монасите през третия ден от седмицата, в сряда, да ядат диви патици и водни кокошки, защото те спадат към породата на птиците, макар и да плуват…“

Това предписание доказва, че Александър Дюма не е клеветил патер Горанфло, който, по неговите думи, си хапвал през постните дни тлъста кокошчица, като предварително я кръщавал шаран.

„Да се забрани на монасите да пият след вечеря каквито и да било настойки със захар, мед или пипер…“

Намеренията на благочестивия монах са напълно ясни: тези напитки действат възбуждащо и монасите изглежда съвсем преднамерено са ги употребявали.

„Да се забрани на монасите да се хранят повече от три пъти дневно.“

По колко ли пъти на ден са плюскали за сметка на епархията тези набожни лицемери?! Навярно те са заклали и излапали не един овен.

„Да се забрани на монасите да носят украшения и скъпи платове…, както и да имат повече от двама слуги…“

Добре са се нареждали тия господа… Интересно, с колко ли слуги е разполагал всеки от тези безделници?

„… Да остават с млади жени в приемните през нощните часове…“

Обикновено в приемните се водят разговори с посетителите. И, естествено, не през нощта. Можем да бъдем сигурни, че те са се занимавали с нещо друго.

„Да се забрани на монасите да отглеждат маймуни, както и да се уединяват в килиите си с новооглашени, под предлог, че ги учат на молитви…“

Обучаване на молитви! Великолепно! Струва си обаче да се замислим над явното несъответствие на такива думи като „отглеждане на маймуни“ и „уединяване с послушници“. Защо ли Петър обединява тези две неща? Не смеем да твърдим нищо и само смътно подозираме, че монасите са „обучавали на молитви“ дори и маймуни.

Ето още един цитат:

„Да се забрани приемането на млади монаси без специалното разрешение на абата, защото иначе абатствата ще се превърнат в свърталища на скитници и гнъсни развратници…“

Може ли да има някакви съмнения? Авторът вече не намеква, а категорично твърди: на монасите не им стигало, че се сношават помежду си, те приютявали скитници и развратници. Отбележете и обстоятелството колко често обича да споменава достопочтеният абат прилагателното „млади“: „младите монахини“, „младите монаси“. Той просто е изплюл камъчето… Колко сластолюбиви са били благочестивите клюнийски монаси!

В послеслова авторът на назидателното съчинение оплаква растящата поквара сред монасите. Не е безполезно да цитираме преценката на този авторитетен очевидец:

„Тези обители — пише той, — издигнати от благочестивия свети Бенедикт за нравствено облагородяване на християнското общество, са забравили светия завет на своя основател, и са се превърнали в содомски блудилища.“

Главната квартира на католическото войнство в опасност

След трагичната смърт на Луций II народът искал да избере първосвещеник, който съчувства на революционните идеи. Кардиналите били на друго мнение. Те се събрали тайно и единодушно избрали за папа един монах — абата на манастира „Св. Анастасий“. Когато научил за тайното съвещание на конклава, сенатът заявил на кардиналите, че новоизбраният папа трябва да приеме новата конституция и да се подчини на нейните закони. Кардиналите поискали един ден, за да размислят, и сенатът се съгласил. През нощта кардиналите избягали заедно със своя папа Евгений III[1] от Рим и заели крепостта Монтичели.

След като приел първосвещеническия сан в манастира „Фарса“, Евгений III се явил в Рим с твърдото решение да сломи римляните, които били дръзнали да поставят някакви си закони по-горе от волята на първосвещеника.

По призива на Арнолд Брешиянски римските граждани грабнали оръжието и нападнали Латеранския дворец. Светият отец се преоблякъл като странстващ богомолец и избягал от резиденцията си. Тогава народът си излял гнева върху защитниците на папата. Дворците на кардиналите, епископите и аристократите, които поддържали идеята за абсолютната власт на папата, били ограбени, опожарени или разрушени. След това тълпата се насочила към катедралата „Св. Петър“, където обикновено поклонниците оставяли своите дарове за папата, и започнала да ги разпределя между най-бедните жители на Рим. Станало кърваво сбиване — в действие били пуснати копия и тояги; свещениците се опитали да окажат съпротива, като се позовавали несъмнено на християнското милосърдие. Тази съпротива им струвала скъпо — те били безмилостно избити. Евгений III загубил всяка надежда да се завърне в резиденцията си. Наложило му се да избяга от Рим. Той се върнал във Вечния град едва след три години. Докато траяло неговото скитничество, Рим се управлявал от Арнолд Брешиянски.

[1] Евгений III — папа (1145–1153 г.). ↑

Кой друг светец е бил удостояван с такава милост?

Не всеки кретен е фанатик, но затова пък всеки фанатик непременно е кретен.

Пръв учител и покровител на Евгений III бил Бернард[1], или, както го нарича църквата, свети Бернард. Този властител на християнския свят, пред когото се прекланял целият Запад, се заел да обедини всички християни в една армия, начело на която да стои духовенството. Той лесно внушил тази идея на Евгений III, който, между нас казано, и без това си нямал друга работа през време на своите скитания.

В учебниците по история нашироко се описва колко трагичен бил вторият кръстоносен поход[2] и затова ние няма да се спираме подробно на него. Достатъчно е да кажем, че от двете грамадни армии, които тръгнали на Изток, до Палестина се добрали само няколко отряда.

По думите на един историк пламенният фанатик Бернард, ратувайки за светия поход, просълзил дори крал Людовик VII, а същият този благочестив крал малко преди това бил изгорил една черква, в която заключил хиляда души.

В красноречивата си проповед Бернард говорел за опасностите, които заплашват църквата, за заслугите на кръстоносците, дали обет да отмъстят за спасителя; той обещавал от името на папата опрощение на греховете за всички, които вземат кръста. В заключение Бернард предсказвал блестящи победи и триумфално завръщане на християните след пълното изтребване на неверниците. По думите на същия историк, „както на времето в Клермон, тълпата отговори на проповедта на Бернард с ликуващи викове. Когато се свършиха готовите кръстове, той разкъса дрехата си, за да направи от нея нови“.

Но макар да бил светец, Бернард се заблуждавал като простосмъртен. Никога дотогава предсказанията на шарлатаните не се били проваляли с такъв трясък. Но дори и след пълния крах на кръстоносния поход светият мошеник се мъчел да излезе сух от водата. Той усуквал и обяснявал на смаяните християни, че пророчеството му се е сбъднало главно защото техните позорни грехове са предизвикали гнева на Христос и за да ги накаже за извършените престъпления, той попречил на кръстоносците да изпълнят своя обет.

От това шарлатанство се възмутил дори йезуитът Мембур, „С подобни разсъждения — пише той — всеки мошеник може да обясни лъжливите си пророчества.“

Въпреки че свети Бернард противопоставил на една измама друга, това не накърнило ни най-малко славата му на светец. Той умрял приблизително един месец след смъртта на Евгений III и кончината му предизвикала същинска религиозна лудост сред тогавашните фанатици. Огромна тълпа изпълнила параклиса, в който било изложено тялото му, облечено със свещени одежди. От околните градове и провинции към Рим се проточили върволици от вярващи, които искали да се поклонят на новоизпечения светец. Дивашките церемонии около тялото на Бернард траяли цели два дена. Първия ден вярващите се задоволявали да докосват до трупа монети, късчета плат, хляб и други предмети. Монетите се превръщали в реликви, парчетата плат се предназначавали за целебни превръзки, а от хляба се правели хапчета за лекуване на болни. Ако болният не оздравявал от такова хапче, добрите християни сляпо вярвали, че той е обладан от сатаната или е закоравял престъпник. На втория ден вярващите започнали да режат късчета от одеждите на светеца и да ги окачват на вратовете си вместо муски, след това се нахвърлили на косата му, а когато по него не останал ни косъм, обезумелите фанатици се заловили за останките. Те изрязали ноктите на трупа, после носа, ушите и парченца от кожата му. Благодарение на тази благочестива профанация на останките на Бернард преди погребението, тялото на светеца се превърнало в страшна безформена маса.

[1] Бернард Клервоски — френски богослов (около 1091–1153 г.), абат на основания от него през 1115 г. манастир Клерво (в Бургундия), един от създателите на ордена на тамплиерите, вдъхновител на втория кръстоносен поход, водил активна борба против еретиците и по-специално против Абелар и Арнолд Брешиянски. ↑

[2] Вторият кръстоносен поход — 1147–1149 г. В него участвали френският крал Людовик VII (1137–1180 г.) и немският император Конрад III; Рицарските отряди минали през Цариград и обсадили безрезултатно Дамаск. Тъй като представлявал зле организирана авантюра, походът не дал никакви практически резултати и завършил с крах. ↑

Адриан IV

След смъртта на Евгений III папският престол се заемал в продължение на една година от Анастасий IV[1], чийто понтификат не е оставил в историята никаква следа. След него папа станал един англичанин, който приел при интронизирането си името Адриан IV[2].

През ранните си младини този папа, който произхождал от най-бедните слоеве, мизерствал в буквалния смисъл на думата. Невероятният случай магически променил целия му живот. След като преплувал Ламанша, младият англичанин срещнал по някакъв начин предстоятеля на един френски манастир; почтеният абат, който бил вече на преклонна възраст, веднага изпитал симпатия към младежа, направил го монах, а по-късно, на смъртния си одър, поръчал на братята да изберат неговия любимец за игумен. Младият абат намислил да издигне нравите в поверената му обител и, естествено, настроил срещу себе си цялото братство, свикнало на безгрижен и весел живот. Монасите изпратили делегация в Рим, направо при папа Анастасий IV, с оплакване срещу абата, когото обвинили в чудовищни престъпления. За Рим заминал и самият абат; вероятно той наистина е бил роден с късмет, защото веднага покорил папата и негово светейшество не само изгонил монасите, но дори оставил абата при себе си. След смъртта на Анастасий народът го издигнал за кандидат за папския престол с надеждата, че той ще бъде по-демократичен и по-либерален от предшественика си.

Но Адриан IV излъгал очакванията на народа. Този галеник на съдбата много бързо забравил своя произход и се показал толкова високомерен, колкото смирен изглеждал в началото на кариерата си.

Няколко дена след интронизацията при него дошли сенаторите с молба да върне на Рим някогашните му свободи. С тон, който не допуска никакви възражения, Адриан IV заявил на сенаторите, че властта на папата е установена от бога, че стои над всички закони — тя е безгранична — и че той няма намерение да я отстъпва на никого. Щом се опитали да му възразят, папата прекратил аудиенцията, или по-просто казано, изгонил сенаторите. Адриан IV прекрасно разбирал, че поведението му ще предизвика недоволството на народа, и тъй като се страхувал за живота си, превърнал своя дворец в крепост.

Опасенията на папата били основателни. Арнолд Брешиянски незабавно подновил борбата против папската тирания и вдигнал общо въстание срещу Латеран.

Въпреки крайната възбуда бунтовниците се държали учудващо сдържано. Подчинявайки се на вдъхновения проповедник, римляните не предприели никакви насилствени мерки срещу църквата.

Арнолд Брешиянски мечтаел за възтържествуване на справедливостта и свободата без кръвопролитие. Последвалите събития показали колко погрешни били действията на този мечтател: с духовенството не бивало да се постъпва така, както съветвал римляните този пламенен, но наивен реформатор.

Отначало на римляните им се струвало, че са победили, вълненията в града лека-полека утихнали. Тогава съобразителният папа, който умеел да изчаква, пуснал в действие едно превъзходно средство за възстановяване на своята власт. Той наложил на римляните общо отлъчване: богослуженията били прекратени до момента, в който папата реши да даде прошка, вратите на църквите били заключени, иконите — покрити със завеси, камбаните млъкнали. Папата знаел какво върши. Този майсторски замислен трик хвърлил населението на града в отчаяние. По онова време любовта на суеверния народ към обредите била много по-силна от любовта му към свободата. Не минали и два дена и една народна депутация се явила при Адриан с молба да отмени интердикта.

Депутатите се заклели пред евангелието, че ще положат всички усилия, за да изгонят от Рим Арнолд Брешиянски и всички негови привърженици. Папата отговорил, че ще освободи римляните от отлъчването само след като изпълнят своето обещание.

[1] Анастасий IV — папа (1153–1154 г.). ↑

[2] Адриан IV — папа (1154–1159 г.). ↑

Гибелта на Арнолд Брешиянски

Докато се развивали тези събития, Фридрих Барбароса[1], който в 1152 година, през понтификата на Евгений III, заел императорския престол, обсадил италианските градове, които отказали да признаят неговата власт. Изплашеният Адриан побързал да изпрати в Тоскана трима кардинали, за да уговорят с Фридрих Барбароса неговото коронясване.

Фридрих Барбароса бил поласкан от вниманието на папата и не намерил по-добър начин да изрази благодарността си, освен да предаде на Адриан IV Арнолд Брешиянски, който имал непредпазливостта да потърси закрилата на императора. Кардиналите с голяма радост приели подаръка на Фридрих и се завърнали в Рим заедно с окования във вериги пленник.

По думите на някои историци римляните се втурнали към Леоновия град с надеждата да освободят своя вожд; кръвопролитният бой, който траял цял ден, не дал никакъв резултат.

Колкото либерален бил Арнолд спрямо своите противници, толкова свирепи се показали служителите на църквата, когато видели врага в ръцете си. Арнолд Брешиянски бил осъден на смърт, а прахът му бил хвърлен в Тибър от страх да не би „останките му да станат обект на поклонение за безразсъдния прост народ“.

Папите умеят да отмъщават на враговете си.

Двамата големи съперници — папството и империята — отново се сблъскали в лицето на двама властолюбиви владетели. Всеки от тях смятал властта си за установена от бога. Още при първата им среща Фридрих, както пишат историците, отказал да води за юздата коня на папата, както изисквали традициите на онова време, и оскърбеният Адриан не разрешил на краля да целуне пантофа му. Целият ден отишъл в преговори, за да станат високомерните повелители по-отстъпчиви.

Съгласието между папата и императора е възможно, когато те трябва да се поддържат взаимно срещу своите народи. Обикновено това съгласие води до нетрайно примирие.

След известно време Адриан IV изпратил свои легати при Фридрих с молба да освободи от данъци и повинности владенията на апостола; да смята италианските епископи за поданици, а не за васали, т.е. да ги освободи от клетвата за вярност към сеньора; да върне на папския престол владенията на графиня Матилда и най-сетне папата искал за себе си пълен суверенитет в Рим. Споразумение не било постигнато; започнала война, която траяла повече от двадесет години и завършила с поражение на императора (по времето на папа Александър III[2]).

[1] Фридрих Барбароса (Червенобрадия). Фридрих I Хохенщауфен (1152–1190 г.), един от най-известните германски императори, изтъкнат пълководец. ↑

[2] Александър III — папа (1159–1181 г.). ↑

Александър III

След смъртта на Адриан IV за папа бил избран кардинал Роландо Бандинели — същият кардинал, който като папски легат на един от сеймовете насмалко не бил убит от някакъв германски благородник за надменните думи, които в гнева си казал на Фридрих: „Кой друг е дал власт на императора, ако не папата?“

На новия папа, който приел името Александър III, привържениците на императора веднага противопоставили Виктор IV[1]. За да прекрати раздорите, Фридрих свикал събор в Павия, Но Александър III, който му оспорвал правото да свиква събори, не се явил в Павия. „На никого не е дадено правото да ме съди — заявил той, — единствен аз притежавам това право.“ Въпреки че съборът се обявил за Виктор IV, целият християнски свят, с изключение на Германия, признал за папа Александър III. Дори гръцкият император предложил да подчини на папската власт гръцката църква[2] при условие, че Александър му даде короната на Фридрих.

Принуден да напусне Рим поради интригите на Фридрих, Александър се оттеглил във Франция. Но макар и избягал, той си останал папа. Фридрих, напразно му противопоставял след смъртта на Виктор IV Пасхалий III[3]. Папа Александър се завърнал в Рим и обявил императора за детрониран, а поданиците му — за свободни от клетвата за вярност. Щом научили за присъдата, италианците, които били недоволни от скубачеството на императорските чиновници, застанали на страната на светия престол.

Но неукротимият Фридрих отново тръгнал към Рим, за да настани на престола свой папа — Каликст III[4] (и тримата папи, които Фридрих се опитвал да противопостави на Александър през периода на дългата борба, се смятат от църквата за антипапи). След осемдневна обсада той влязъл в Рим. На Александър не му оставало нищо друго, освен да избяга от резиденцията си, предрешен като поклонник. Внезапно в германската армия избухнала страшна епидемия и Фридрих бил принуден да се върне на север. В това време се надигнала Северна Италия. Изглежда омразата към германския тиранин била събудила в страната общонационално съзнание. Възмутени от деспотизма на императора и от алчността и насилията на неговите чиновници, градовете забравили старите си разпри; много от тях се обединили в един съюз и по такъв начин възникнала прочутата Ломбардска лига[5], която изиграла важна роля в разгромяването на Фридрих. Петият неуспешен поход срещу Италия завършил с кръвопролитна битка; ломбардците се защищавали мъжествено, а германските князе отказали да помогнат на императора. Фридрих бил принуден да отстъпи[6], да забрави за императорското си достойнство и да падне на колене пред папата.

Всички земи, отнети от апостолския престол, му били върнати; двамата велики тирани се задължили да си помагат взаимно. Папата обещал да се отнася към императора като към любим син, а императорът към папата — като към възлюбен баща.

Въпреки сключения мир след смъртта на антипапа Каликст II противниците на Александър се опитали да изберат четвърти конкурент на папата. Те се спрели на Ландоситино, който бил провъзгласен за папа под името Инокентий III[7].

Победителят на Барбароса изобретил едно много остроумно в чисто клерикално средство за премахване на своя съперник.

Някой си римски магнат обещал на Инокентий, че ще го покровителства, и му отстъпил за резиденция своя замък край Рим. Когато се научил за това, Александър убедил споменатия магнат да му продаде замъка си, като предложил на собственика огромна сума, надхвърляща реалната стойност на имота, при условие че замъкът ще му бъде предаден заедно с цялото си съдържание. Могъщият княз „рицарски“ приел тази нечестна сделка, въпреки че прекрасно разбирал каква съдба очаква човека, на когото бил оказал гостоприемство. И наистина заловеният в замъка Ландоситино бил хвърлен в каменен карцер. По заповед на светия отец пленникът бил подложен на ужасни мъчения. В края на краищата палачът удушил нещастния антипапа.

Този епизод хвърля светлина върху една от най-характерните черти на Александър III — върху неговата кръвожадна жестокост. Най-много се прославил Александър с гоненията, на които подхвърлил албигойците[8]. Тези събития и до днес се помнят в Лангедок[9]. Две години преди смъртта си, в 1179 година, Александър III изпратил Хенрих, един абат от Клервос, със задачата да очисти от ерес Лавор[10] и други градове. Достойният легат на гнусния папа изпълнил заповедите на господаря си със свята прилежност. Реки от кръв потекли из цяла Южна Франция. Когато разказваме за следващите папи, ние пак ще се върнем към тази мрачна трагедия, но първото й действие се разиграло по времето на Александър III.

[1] Виктор IV — антипапа (1159 г.). ↑

[2] Тогавашният управник на Византия Мануил Комнин (1143–1180 г.) помогнал на папа Александър III да се закрепи на престола и му предложил план за обединяване на църквите и ликвидиране на разцеплението, както и консолидиране на силите за борба срещу Фридрих Барбароса. ↑

[3] Пасхалий III — антипапа (1164–1168 г.). ↑

[4] Каликст III — антипапа (1168–1178 г.). ↑

[5] Ломбардската лига — обединение на градовете от Северна Италия (Ломбардия) за борба срещу агресията на германските императори. Възникнала в 1167 г. ↑

[6] В 1176 г. в битката при Леняно (близо до Милано) силите на градските опълчения на Ломбардската лига нанесли страшно поражение на войските на Фридрих Барбароса. Той бил принуден да се откаже от завоевателните си планове и да подпиша договор с лигата. ↑

[7] Инокентий III — антипапа (1179–1181 г.). ↑

[8] Албигойци — от град Алби (в Лангедок) — представители на една ерес от XII–XIII в., разпространена в Южна Франция. Отричали църковните догми и обреди, били противници на всяка експлоатация — както светска, така и духовна, на феодалното земевладение, на десятъка и т.н. били унищожени от инквизицията в началото на XIV в. ↑

[9] Лангедок — област в Южна Франция, между реките Рона и Гарона. ↑

[10] Лавор — градче в Южна Франция, източно от Тулуза. ↑

Ликвидиране на валденсите[1]

Както е известно, католическата църква смята за еретици всички, които дръзват да поставят под съмнение нелепите църковни догми. Сектата на валденсите също била подложена на гонения от страна на Александър III.

Ето какво пише Перен[2] за законите на онова време в своята „История на валденсите“:

В угода на нашия бог в 1160 година бе въведена смъртна присъда за онези, които не вярват на свещените думи, че Христос обитава причастието под формата на хляб. Нека никой не дръзва да се усъмни, че нафората, макар и да си остава хляб, съдържа в себе си тялото Христово. Пред страх от смъртно наказание бе заповядано в дните на религиозните шествия улиците да се постилат с килими и тъкани, а вярващите да падат на колене пред иконите, да призовават бога и да се бият в гърдите.

Сега ние най-спокойно се надсмиваме на всички тези глупости и изпитваме само съжаление към хората, които са позволявали на свещениците да ги мамят. Но в същото време, когато мислим за далечните векове на невежеството, за онези варварски епохи, когато църквата е била всемогъща владетелка на европейските народи, ние неволно се възхищаваме от хората, които са дръзвали открито да протестират против нейната чудовищна власт.

Основател на сектата на валденсите бил богатият лионски търговец Пиер Валд, който раздал имотите си на бедните и тръгнал из страната, като приканвал народа да се откаже от суеверията, оскверняващи истинската вяра. Валд подкрепял доводите си с безупречно поведение и спечелил много последователи, които започнали да се наричат валденси.

Учението на валденсите отхвърляло всички тайнства и всяко богослужение освен изповедта; то твърдяло, че хлябът може да храни само тялото, а духовна храна е милосърдието. Валд смятал, че всеки християнин е свещеник; той осъждал индулгенцията и фасадната обредност на римокатолическата църква. Сектата се деляла на „вярващи“, които продължавали да живеят като миряни, и „съвършени“, които давали обет за целомъдрие и се занимавали с проповядване.

Александър провъзгласил сектата за престъпна, изсипал върху валденсите градушка от проклятия и обявил кръстоносен поход на нейните последователи. По негова заповед хиляди фанатици грабнали оръжието и се устремили към Южна Франция. В Тулуза, която се смятала за крепост на еретиците, консул бил Дюран — човек, прочут с добрината, честността и милосърдието си.

Без да се съобразява с високото положение и с възрастта на Дюран, папският легат конфискувал имуществото на почтения старец и го изгонил от Франция. Същата участ сполетяла всички роднини и приятели на Дюран и дори гражданите, които поддържали с него делови отношения. Много хора били заподозрени като валденси и папските легати подлагали пленниците си на жестоки изтезания, за да изтръгнат от тях признание или донос.

Александър изпратил в Тулуза Хенрих Клервоски, който се бил прочул със своите „подвизи“ при ликвидирането на албигойците. Той получил най-широки пълномощия. Още щом този изверг стъпил в Тулуза с бандата си, навсякъде пламнали клади. Нещастните последователи на Валд били подхвърляни на най-садистичните мъчения, които можели да се родят само в екзалтираното въображение на един духовник. Хиляди старци, жени и деца били обесени, разкъсани на колелото, изгорени живи, имуществото им било конфискувано в полза на краля и на светия престол.

В преследванията на валденсите тронът и олтарът показали на какво са способни.

Жестокостта не била единствената характерна черта на Александър. На тази духовна особа били присъщи всички пороци, произтичащи от алчността, която го вдъхновявала да изобретява примки и интриги, без да се гнуси от никакви средства, само и само да натрупа нови богатства.

Щом стана дума за това, ще опиша един типичен епизод.

Духовникът на краля на Сицилия Готие получил архиепископска катедра без съгласието на духовенството в Палермо[3], което отхвърлило неговото назначение. Оплакването от този акт на краля стигнало до Рим. Лично кралицата умолявала папата да анулира назначението на Готие. Кралицата имала достатъчно сериозни причини: тя отдавна мечтаела да възнагради с това топло местенце един от любовниците си — канцлера Стефан. Сигурно кралицата е съумяла да открие в него достойнствата, необходими за един добър архиепископ.

Папата, който понякога умеел да бъде галантен, отговорил чрез своя легат, че ще му бъде приятно да зарадва кралицата, но при едно малко условие — назначаването на Стефан щяло да й струва само хиляда унции. Кралицата била озадачена от това предложение. Съвсем естествено, тя се позамислила: ако всеки любовник й струва такъв куп пари, то колкото и да се труди с пот на чело нейният добър народ, тя пак ще фалира. Тя дълго се колебала, но щедрото кралско сърце надделяло над благоразумието и исканата сума била платена.

За нещастие на кралицата Готие също не можел да бъде упрекнат в небрежност. А той добре познавал своя папа. Кралицата платила хиляда унции, за да го отстранят. Готие броил на светия отец две хиляди унции, за да го оставят на мястото му. В случай на нужда Готие би удвоил тази сума. През ония щастливи времена митрата на архиепископа е била солидно нещо!

Папата приел дребния подарък на Готие и решил въпроса в негова полза. А кралицата била уведомена, че „духовенството на Палермо намерило сериозни аргументи против нейната молба и той очаква възраженията на кралицата“.

На лукавия тиароносец не му стигнало, че пратил за зелев хайвер жената — той искал да се подиграе с кралицата.

В края на краищата горкият Стефан не получил архиепископското място.

Папа Александър бил властолюбив и високомерен, а колко надменен е бил, личи от следния факт.

Когато Фридрих Барбароса се видял принуден да прекрати войната с папата и поискал мир, Александър III, както разказва историкът Фортунат от Улм, измислил за него следния церемониал:

След като бе освободен от отлъчването, Фридрих влезе във Венеция с голяма тържественост; той бе заведен при Александър III, който го очакваше заедно с кардиналите и епископите в атриума[4] на храма „Св. Марко“, свали кралската си мантия и падна ничком, с глава, допряна до земята. Александър излезе напред, сложи крак на врата на монарха, а в това време кардиналите запяха на висок глас думите от псалтира: „Ти ще стъпиш върху главата на змея и ще съкрушиш лъва и дракона.“ Фридрих възкликна: „Първосвещениче, тия думи се отнасят за свети Петър, а не за тебе.“ „Лъжеш — отговори му Александър, — тия думи са написани за апостола и за мен.“ И той притисна с все сила врата на императора и го принуди да млъкне, след което му позволи да стане и го благослови. През това време съборът запя: „Хвала тебе, господи“.

Ако се вземе под внимание, че богът, чийто наместник бил Александър, се е родил в обора от любовната авантюра на гълъб и едно просто момиче, то да тъпчеш императора, сякаш той не е никакъв император, а най-обикновено килимче, е огромно постижение. Може би си мислите, че тази церемония е наситила тщеславната душа на наместника? Лъжете се!

Негово светейшество измислил редица нови трикове. На другия ден след споменатата церемония Александър III тръгнал към храна „Св. Марко“ за тържествена литургия и Фридрих с жезъл в ръката изпълнявал функциите на церемониалмайстор, като вървял пред светия отец и му пробивал път през тълпата.

Според мен много по-достойно би било да се възползва от жезъла и да наложи светия наместник!

През време на цялата литургия, която трая доста дълго, императорът стоя на галерията. Когато папата излизаше от храма, императорът падна ничком, целуна му нозете и пеш съпроводи папата до двореца, като водеше коня му за юздата.

Този исторически факт показва каква власт над хората са имали по онова време религиозните предразсъдъци. Един от най-могъщите монарси на земята се е съгласил да замести килима, лакея и коняря на папата! В името на какво, питаме ние, се е подложил на подобни унижения Фридрих Барбароса? Кое е подтикнало този деспот да пълзи толкова позорно в краката на омразния му тиароносец? Той е постъпил така, главно за да се отърве от отлъчването, което му било наложено от папата.

О, немощна католическа църкво! Ти и сега се залъгваш, като прибягваш към древното си оръжие, но твоите анатеми само разсмиват онзи, върху когото се нахвърляш. Самият аз бях прокълнат от теб. Беззъбо чудовище, ти не си способно вече да плашиш и децата!

[1] Валденси — представител на една ерес от XII в. (по името на лионския търговец Пиер Валд), която се разпространила в Южна Франция, в Северна Италия. Германия и Чехия. В много отношения били близки до албигойците. Смятали папата за наместник на сатаната, приканвали към възраждане на нравите на раннохристиянските общини, към равенство и отказване от богатството. ↑

[2] Перен, Жан Пол — френски историк-протестант (роден в 1580 г.). В 1617 и 1618 г. били публикувани неговите трудове по история на албигойците и валденсите, които се ползвали с широка популярност. ↑

[3] Палермо — град в Северна Сицилия. ↑

[4] Атриум — главна (гостна) стая в древноримските жилищни постройки, по-късно — парадна стая за официални приеми. ↑

Луций III[1]

След Александър III тиарата се паднала на един пълен кретен, който най-убедително доказал, че глупостта не изключва жестокостта.

Убалдо, така се казвал този кръвожаден кретен, преди да се възкачи на престола, бил избран за папа тъкмо защото бил глупав и болнав.

За да ни станат по-ясни скритите мотиви за неговото избиране, нека се върнем няколко години назад.

В 1179 година в Рим се състоял вселенски събор[2], свикан от Александър III под предлог да се заздравят нравите. На този събор били утвърдени двадесет и седем канона; последният от тях — по-смъртоносен от цяла батарея оръдия, задължавал вярващите да преследват еретиците, както и да изпълняват своя дълг по отношение на лицата, заподозрени в ерес.

Друг канон бил насочен срещу прелатите, които се престаравали в събирането на църковния данък от подчиненото им духовенство. Прелатите имали навика да обикалят епархиите си по няколко пъти годишно, съпровождани от многобройна свита. Селските свещеници и монасите се принуждавали да плащат от джоба си за храната на голям брой хора. По такъв начин прелатите прехвърляли разноските по издръжката на свитата си върху своите подчинени.

Този канон заслужава не по-малко внимание от кодекса на клюнийския абат; църковните моралисти толкова красноречиво разкриват бита на висшата йерархия, че си заслужава да възпроизведем тук някои откъси от него.

Ако апостолът е изхранвал себе си и семейството си със своите две ръце, то защо, питаме ние, днешните апостоли постъпват другояче? Защо те ще имат право да докарват служителите си до просяшка тояга, като ги принуждават да продават украсата на черквите и да залагат манастирски земи, за да покриват разноските на епископите? А в същото време те поддържат цяла свита лакеи, които поглъщат толкова средства, колкото една енория в продължение на цяла година.

Затова ние нареждаме: занапред се забранява на архиепископите да имат повече от четиридесет коне, на кардиналите — повече от двадесет и пет, на епископите — от двадесет до тридесет, на архидяконите — не повече от седем, на низшите чинове — не повече от два…

Забранява им се да водят на път ловни кучета и птици… да изискват гощавки със скъпи ястия и чуждестранни вина…

Как ви харесва тази резолюция? И каква умереност! Каква простота на нравите!

Разбира се, никой не се отнесъл сериозно към този канон. Епископите по-скоро биха издигнали барикада от митрите си, отколкото да се подчинят на такъв режим.

Забранява се още: да се изисква възнаграждение за ръкополагане на епископи и абати, за назначаване на служители, за погребения, сватби и други обреди, което доведе до злоупотреби и светотатство, защото започнаха да отказват на онези, които нямат средства да платят за тайнството.

Главна цел на събора, който установил тези лицемерни канони, било да се засили могъществото на църквата чрез отстраняване на миряните от колегията, натоварена да избира първосвещеника. Първият канон давал на кардиналите изключително право да избират папата: според този канон тиарата се давала на оногова, който получи две трети от гласовете на кардиналската колегия. Оттогава опозицията и на народа, и на духовенството вече не струвала пукната пара.

След смъртта на Александър III кардиналите се наговорили да избират първосвещеници само измежду членовете на колегията. Те лесно можели да осъществят това, тъй като станали господари на положението. Все пак избирането на кандидат продължило повече от обикновено: всеки искал да стане папа. Кандидатите излезли толкова, колкото били и гласуващите. А тъй като на света няма по-честолюбиви хора от служителите на църквата, апостолският трон известно време останал вакантен, докато кардиналите не се спрели на кандидатурата на Убалдо. Той бил стар и глупав. Колегията се надявала, че той няма да заема дълго папския престол и няма да й създава грижи, защото ще се остави да го командуват. Кардиналите се излъгали малко в сметките си: Луций III се задържал на трона четири години.

Всички помисли на този папа били насочени към увеличаването на приходите на папската хазна и той не се гнусял от никакви средства.

Той отменил обичая да се раздават на големите празници дрехи и хляб на римските бедняци, подтикнал свещениците да увеличат даждията от паството. Неговото изнудвачество докарало римляните дотам, че те вдигнали въстание. Луций бил принуден да напусне града. Озлобеният народ опустошил папския дворец, а от владенията на някои римски магнати не останал камък върху камък. Гражданите се заклели да умрат с оръжие в ръка, но да не се подчинят на Луций.

Светият отец скоро съумял да обуздае въстаналите. Той разпратил свои агенти до всички владетели в Европа с поръчение да съберат колкото може повече средства, за да смаже римляните. За такова свето дело сеньорите проявили голяма щедрост и жътвата се оказала богата. Луций използвал събраното злато, за да подкупи водачите на народното въстание. Те забравили клетвата си и тържествено въвели папата в Латеранския дворец, а Луций се заел с удвоена енергия да наваксва изгубеното. Той обложил римляните с тежък извънреден данък. Разярените граждани отново въстанали, и то толкова решително, че за да избегне кървавата разправа, папата трябвало да избяга повторно.

Тъй като истината ни е по-скъпа от всичко, не можем да не отбележим, че този път народът свирепо си отмъстил на духовенството. Започнал всеобщ погром. Римляните, които съвсем доскоро били насъсквани срещу еретиците, сега със същата злоба се нахвърлили върху свещенослужителите. Те грабели и опожарявали черкви, изнасилвали по площадите монахини, гаврели се със свещениците, бичували и изтезавали кардиналите и епископите. Някои летописци съобщават, че след разгромяването на един манастир монасите били ослепени и изкарани на религиозно шествие, предвождано от някакъв послушник, на когото извадили само едното око.

Смее ли някой да се усъмни, че религията облагородява нравите?

Всички, които с такава жестокост преследвали служителите на църквата, са били религиозни хора… Няма никакво съмнение в това, че по-късно те искрено са се покаяли за престъпленията си и са отишли в рая. Но ако някой нещастник скоропостижно се помине в сряда, след като е ял блажно, навярно вечно ще се пържи в ада.

Луций III се установил във Верона[3], където пристигнал император Фридрих, за да обмислят заедно как да усмирят римляните. За армията на императора било лесно да укроти бунтовниците, обаче императорът поставил редица условия: преди всичко той поискал да му бъдат върнати владенията, които принадлежали на маркграфиня Матилда (за тях империята и олтарът спорели в продължение на век и половина). Светият отец се съгласил на тази жертва, но тайно решил да изиграе императора.

Църковните политици винаги и във всичко са верни на себе си. В тайните инструкции до участниците в събора Луций наредил да се протака обсъждането на въпроса за наследството на Матилда и да се обърне внимание главно на усмиряването на римляните и на тяхното наказание.

Изглежда, императорът забелязал, че искат да го излъжат, защото заповядал на войските си да заемат позиция на изчакване и да не настъпват.

Работата приключила с това, че светият отец умрял, без да дочака края на преговорите.

Съборът, който бил свикан от Луций, за да подготви неговото завръщане в Рим, се занимавал не само с този въпрос. На този събор бил обнародван указ, насочен срещу валденсите и други разобличени или заподозрени в ерес, по-точно, в съпротива срещу най-непоносимата тирания, срещу онази тирания, която задушавала човешката мисъл. Този указ ярко показал жестокостта на грохналия Луций. Ние няма да го цитираме изцяло, а ще предложим на читателя само няколко откъса:

Няма такива сурови мерки, пред които ще трепне църковното правосъдие в борбата си за унищожаване на плъзналата по много провинции ерес. Дори Рим дръзна да се възпротиви на светия престол и гнъсният му народ посмя да вдигне кощунствена ръка срещу нашите свещеници. Денят на възмездието е близък и в очакване на възможността да въздадем на римляните за бедите, които ни причиниха, ние налагаме анатема на всички еретици, както и да се наричат те…

Колко омраза и колко ярост има в тези редове! И този човек, приканващ към отмъщение, е глава на църквата, която ни учи да прощаваме на враговете си и когато ни ударят по едната страна, да подложим и другата:

Ние ще сразим тия гнъсни сектанти с вечно проклятие; ние осъждаме на вечни мъки онези, които им дадат подслон или закрила, онези, които посмеят да ги наричат „съвършени вярващи“ или да им дават някакви други еретически имена. Заповядваме всички, които бъдат разобличени в съдействие на еретиците, били те свещеници или духовни лица, да се лишават от църковен сан и да се предават на светското правосъдие. А ако са миряни, нареждаме: да се подложат на най-жестоки изтезания с огън и желязо, на бичуване и изгаряне на клада.

Великолепно! Изтезание, бич, желязо и огън за едно-единствено престъпление — че си нарекъл „съвършен вярващ“ човека, който се е усъмнил, че тялото Христово се крие в късчето хляб…

Всеки прелат трябва да посети няколко пъти в годината всички градове от своята епархия и особено местата, където според него може да има еретици; прелатите се задължават да разпитват старци, жени и деца за местата, където се крият валденси или хора, устройващи тайни събрания, както и онези, чието поведение се различава от поведението на останалите вярващи, или се осмеляват да тълкуват светото писание.

Градовете, които посмеят да се възпротивят на нашите наредби или да пренебрегнат задължението си да преследват еретиците, ще бъдат изключени от всякакви сношения с другите градове и ще загубят ранга и привилегията си; гражданите им ще бъдат отлъчени, ще се покрият с вечно безчестие и завинаги ще се лишат от правото да си изкарват хляба с честен труд. На всички вярващи се дава право да ги убиват, да завладяват имота им и да ги превръщат в свои роби.

Такъв указ приел Латеранският дворец.

Излишно е да го коментираме. Ще си позволим да направим само един извод: между хищните зверове на първо място трябва да бъде сложен духовникът.

В края на XII век положението на папството въпреки успехите в борбата с Фридрих Барбароса било извънредно нестабилно. Луций до края на живота си не посмял да се завърне в Рим. След смъртта му за папа бил провъзгласен архиепископ Уберто Кривели под името Урбан III[4]. Той се задържал на апостолския престол сравнително малко и изкарал целия си понтификат във Верона. Към края на неговото управление пристигнала новината за превземането на Ерусалим от Саладин[5]. Светият отец бил толкова потресен, че се поболял и умрял след три дена.

Летописецът Роже Грведенски съобщава, че победата на мюсюлманите покрусила целия християнски свят. Саладин заповядал да смъкнат кръстовете от черквите, да строшат камбаните и да окадят джамиите с тамян. Той великодушно се съгласил да пусне християните, но без никакво имущество, а освен това те трябвало да платят по десет жълтици за мъж по пет за жена и тридесет хиляди общо за всички бедняци. Повечето изгнаници загинали от глад и лишения.

Римските кардинали дали писмени декларации, че ще се откажат от своите наложници, няма да се качват на кон и да ходят на лов, докато светата земя се намира в ръцете на неверниците. Някои дори се заклели да вземат кръста и да отидат да воюват в Сирия.

Излишно е да казваме, че всички тия обещания били съвсем лицемерни и имали за цел да повдигнат фанатизма на вярващите. Кардиналите си запазили любовниците, конете и кучетата и не се отказали от никое свое удоволствие. Римският двор продължавал да бъде един огромен публичен дом.

[1] Луций III — папа (1181–1185 г.). ↑

[2] Вселенският събор от 1179 г. — III Латерански (XI вселенски) събор. ↑

[3] Верона — град в Северна Италия (в Ломбардия). ↑

[4] Урбан III — папа (1185–1187 г.). ↑

[5] Саладин — Салах ад Дин, виден пълководец и политик, египетски султан (1174–1193 г.). Обединил Египет, част от Сирия и Месопотамия и създал силна мюсюлманска държава. Обявил „свещена война“ на кръстоносците, разгромил ги в 1187 г. и завзел редица градове в Сирия и Палестина, включително и Ерусалим. ↑

Григорий VIII[1]

Приемникът на Урбан III Григорий VIII не извършил нищо забележително, тъй като умрял два месеца след избирането си. Но преди да умре, той успял да обяви нов кръстоносен поход[2].

Климент III[3], който сменил Григорий на престола, се завърнал в Рим, но бил принуден да приеме условията на римския сенат; градският съвет наистина полагал клетва за вярност пред папата, но все пак си запазвал своята автономия.

Климент III продължил да осъществява начинанието на своя предшественик. Той могъл да убеди трима владетели — на Франция, Англия и Германия — да тръгнат към Палестина[4]. Пръв поел натам Фридрих Барбароса, но вместо победа намерил смъртта си: след като се наобядвал на брега на река Салеф[5], той поискал да се окъпе и бил отнесен от бързото течение. Императорската корона била наследена от сина му Хенрих VI[6], който изоставил кръстоносната войска и заминал за Рим да се короняса.

В това време Климент III се поминал и мястото му заело едно грохнало болнаво старче, известно в историята на църквата под името Целестин III[7].

Няма да се спираме надълго и нашироко на борбата между Хенрих VI и първосвещеника, на злополучната съдба на този император и на подробностите около третия кръстоносен поход. Нека минем към XIII век.

[1] Григорий VIII — папа (1187 г.). ↑

[2] Третият кръстоносен поход (1189–1192 г.). ↑

[3] Климент III — папа (1187–1191 г.). ↑

[4] В третия кръстоносен поход участвали кралете на Англия (Ричард I Лъвското сърце), Франция (Филип II Август) и Германия (Фридрих I Барбароса). Походът дал нищожни резултати, а Ерусалим останал в ръцете на мюсюлманите. ↑

[5] Салеф — река в Киликия (Мала Азия), близо до гр. Селефкия. ↑

[6] Хенрих VI — германски император (1190–1197 г.). ↑

[7] Целестин III — папа (1191–1198 г.). ↑

Папите през XIII век

В историята на католическата църква XIII век започва с Инокентий III[1], приемника на Целестин. Сто осемдесет и първият наместник на свети Петър произхождал от знатния род на графовете Сени и станал кардинал благодарение на чичо си Климент III.

Новият първосвещеник, който бил убеден, че целият свят трябва да се подчини на папската власт, в много отношения приличал на папа Григорий VII. Честолюбието му било безгранично. „Властта на кралете се простира само върху отделни области, а властта на Петра обхваща цялото царство“ — пише той в едно свое писмо. По-нататък ще се убедим, че по жестокост той надминал последните си предшественици.

Веднага след избирането си Инокентий реорганизирал градската префектура, като превърнал префекта от императорски чиновник в папски. Наистина муниципалитетът се запазил, но бил подчинен на върховната власт на папата.

По онова време в Германия се водели междуособни войни между регента на сина на Хенрих VI и Отон Брауншвайгски[2]. Папата решил да стане арбитър в този спор и заповядал на германците да признаят Отон, срещу което той се заклел да запази всички права и всички имоти на църквата; включително и наследството на Матилда.

В продължение на няколко години папата с всички сили помагал на своя привърженик.

Но щом станал император и бил коронясан в Рим (1209 година), Отон нарушил всички свои обещания и клетви: завладял земите на маркграфиня Матилда и нападнал владенията на сицилийската корона в Южна Италия. Измаменият от Отон Инокентий го отлъчил от църквата (през ноември 1210 година) и освободил неговите поданици от клетвата за вярност към императора. През целия период на енергична борба против Отон Инокентий държал в резерва един силен съюзник. Още в 1198 година Констанция, вдовицата на Хенрих VI и наследница на Сицилийското кралство, се съгласила да приеме папската инвеститура и преди смъртта си направила Инокентий настойник на сина си Фридрих[3].

Възмутен от поведението на Отон, папата усилено се заел да организира коалиция срещу него и старанията му се увенчали с успех. След като пристигнал в Рим и положил клетва за вярност към папата, седемнадесетгодишният Фридрих разгромил Отон и скоро бил коронясан в Майнц. В стремежа си към власт Фридрих не бил скъп на обещания: той се задължил да се подчинява във всяко отношение на светия престол и да помага на папата в борбата му с еретиците. Инокентий не подозирал, че след няколко години неговият питомец ще стане най-опасният му противник.

Владетелите, които толкова покорно отстъпвали на Инокентий, били слаби и се нуждаели от неговата подкрепа. Така например слабите управници на Швеция, Дания и Португалия полагали васална клетва и плащали данък на своя сюзерен — папата. Но когато Инокентий III се опитал да се намеси в разпрата между Филип Август и Йоан Безземни[4], енергичният Филип заявил: „Не е работа на папата това, което става между кралете.“ За тези думи Инокентий му наложил интердикт.

А в Англия кралската власт се унизила пред него, но интригите на Инокентий довели само до междуособна война. В борбата си с размирните барони и народа Йоан Безземни потърсил помощ от папата. Инокентий незабавно анатемосал Великата харта[5] и забранил на краля да се придържа към нея, а на бароните — да изискват нейното спазване. Той отлъчил прелатите и бароните, които се съпротивявали на краля, но те продължили да упорстват. Кървавите войни разорявали Англия и народът смятал, че папата е виновен за неговите бедствия.

Инокентий мечтаел да обедини цяла християнска Европа, за да организира грандиозна експедиция за освобождаване на божи гроб. В 1213 година той отново разпратил хора да проповядват кръстоносния поход и им наредил да дават кръст на всеки, който поиска, дори и на криминалните престъпници. Но вместо да освободят светите места, кръстоносците покорили Византийската империя. Насилията, на които били подложени гърците, още повече засилили омразата им към западните народи. Възстановяването на религиозното единство и политическото разбирателство сега станало по-трудно откогато и да било.

Друг кръстоносен поход Инокентий III организирал в самия християнски свят — срещу албигойците.

Най-напред той изпратил в Южна Франция монаси, които на всяка цена трябвало да върнат еретиците към истинската вяра. Папата им позволил да прибягват до всякакви изтезания — с желязо, огън и вода — в зависимост от упоритостта на албигойците. „Добрите“ легати получавали пълна свобода на действие при условие да бъдат неумолими.

Точно такива се показали те на практика. „Целият християнски свят — пише Перен в своята «История на албигойците» — бе потресен от страшното зрелище на обесени, изгорени на клади и изтезавани до смърт хора, чиято единствена вина беше, че са отдавали всичките си помисли на всевишния бог и са отказвали да вярват в глупавите церемонии, измислени от хората.“

Папата обаче сметнал, че неговите емисари не са проявили нужното старание и не са постигнали достатъчно бързо желаните резултати. Той им изпратил на помощ трима легати, на които възложил да изтребят всички еретици, или, с други думи, по-голямата част от населението на Южна Франция. Скоро към емисарите на Инокентий се присъединил долнопробният монах Доминик[6], основоположникът на инквизицията.

Избиването на албигойците взело ужасяващи размери. Симон де Монфор[7] обсадил с многобройна армия град Безие. В продължение на цял месец жителите на този процъфтяващ град се защищавали геройски, но в края на краищата гладът ги принудил да капитулират. Но техните предложения за мир били отхвърлени. Фанатиците се били заклели да избият всички без изключение, включително и кърмачетата.

Трябвало да се унищожи една ерес, чието широко разпространение много тревожело папата, тъй като заплашвало самото съществуване на папството. Ето защо светият престол решил да защищава своето господство на всяка цена, ето защо папите не се гнусели от никакви средства и с огън и меч принуждавали към покорство страните, които проявявали стремеж към независимост и свобода.

Що се отнася до Симон де Монфор, за него религията била само параван, зад който се криели лични интереси: той претендирал за титлата и владенията на Раймунд, граф Тулузки, един от главните водачи на албигойците.

Армията на де Монфор се състояла предимно от бандити, които заслужавали бесилка, или от фанатични християни, които виждали в кръстоносния поход против еретиците чудесна възможност да дадат своя принос за прославата на църквата и да спасят душите си.

Легатите на Инокентий III видели в шайката на Монфор онази сила, която им била необходима, за да изпълнят престъпните си замисли. Когато граф де Безие и други видни граждани се явили пред папските легати да заявят за своята капитулация, Доминик ги изпъдил и им казал, че по нареждане на светия отец градът ще бъде опожарен, а цялото му население: мъже, жени, деца и старци — ще мине под ножа или ще увисне на бесилката.

Когато разбрали, че не могат да разчитат на милостта на победителите, обсадените решили да се защищават до последния човек. Въпреки отчаяното им мъжество градът бил превзет. Започнало страшно клане. Войниците направо на улицата изнасилвали жените, а после ги убивали. Доминик с кръст в ръката обикалял градските квартали и подстрекавал бандитите да грабят и да палят. Потекли реки от кръв. Напразно някои се опитали да напомнят на папските легати, че голяма част от жителите на Безие не са еретици: тези чудовища били готови по-скоро да унищожат сто души невинни, отколкото да пощадят макар и един виновен. „Убивайте — извикал Арнолд Амалрики — убивайте всички! Бог ще познае своите!“ Този призив бил осъществен буквално. Град Безие се превърнал в пепелище, шестдесет хиляди души били погребани под димящите му развалини.

След като свършили с Безие, папските агенти се нахвърлили върху останалите градове. Разгромени били Каркасон, Тулуза, Алби и други градове в Южна Франция, които симпатизирали на албигойското движение. Те също станали арена на чудовищни кланета. Особено ревностно убивал и изтезавал по време на този кръстоносен поход Доминик. Той честно си заслужил ореола, с който го наградила църквата[8].

Гоненията срещу албигойците поутихнали, когато Инокентий III свикал в Латеран събор по случай коронясването на Фридрих II. На този събор се обсъждали и важни въпроси, свързани с реорганизирането на вселенската църква. И изведнъж се появили графовете на Тулуза и Поа с жалба против Симон де Монфор, който заграбил техните владения. Когато чул за свирепостта на Симон и Доминик, светият отец с безподобен цинизъм заявил, че не може да осъжда преданите християни за прекаленото им старание при изпълнение на една свещена мисия. Но след това внезапно сменил тона си и обещал на обидените сеньори да им върне владенията. Излишно е да казваме, че това обещание било лъжливо. Светият отец не само не го изпълнил, но дори побързал да изпрати на Симон де Монфор тайна заповед да засилят строгостта спрямо албигойците, за да не се окуражат еретиците от временното отпущане. Едновременно той утвърдил Монфор като законен собственик на заграбените от него земи.

[1] Инокентий III — папа (1198–1216 г.). ↑

[2] Отон Брауншвайгски — Отон IV, германски император (1209–1214 г.). ↑

[3] Фридрих II Хохенщауфен — германски император (1215–1250 г.). ↑

[4] В борбата си е Франция английският крал Йоан Безземни (1199–1216 г.) претърпял редица поражения, в резултат на което Англия загубила много владения на континента. ↑

[5] Великата харта на свободите — подписана на 15 юни 1215 г. от Йоан Безземни, който претърпял поражение в борбата си срещу бароните, духовенството и градовете. Кралят обещал да зачита свободите на църковните избори, да ограничи данъците на бароните, да закриля техните права от злоупотребите на чиновниците; били дадени привилегии на търговците, на градовете и на рицарите. ↑

[6] Доминик Гусман — испански аристократ (1170–1221 г.), основател (в 1216 г.) на монашеския орден на доминиканците (които сами се наричали псета господни) за борба с ересите. Орденът се подчинявал пряко на папата. От 1232 г. на него била поверена инквизицията. ↑

[7] Симон де Монфор — вождът на рицарското опълчение, което тръгнало в 1209 г. на кръстоносен поход срещу албигойците. След разгромяването на еретиците станал собственик на обширни земи. Бил убит в 1218 г. по време на въстанието в Лангедок. ↑

[8] Доминик бил провъзгласен за светец. ↑

Франциск Асизки[1]

На същия събор се явил основателят на ордена на францисканците, прочутият Франциск Асизки. Той молел да се утвърди уставът за неговите манастири. Инокентий III, който обикновено получавал богати дарове от вярващите, удостоявани с честта да целунат папския пантоф, този път направил изключение: той не само че не поискал нищо от Франциск, но дори сам му дал пари. На папата, разбира се, нищо не му струвало да направи малка жертва за жалкия идиот, който е безумните си халюцинации и пророчества въздействал невероятно силно върху въображението на невежите и суеверни хора.

Биографията на Франциск е съвсем легендарна. Днес дори една от неговите измислици щеше да бъде достатъчна, за да приберат този герой в лудницата. Например Франциск уж разбирал езика на животните и най-сериозно разговарял с тях. В пристъп на екзалтация Франциск треперел като трескав, а краката му играели неудържимо. Речите му издавали пълна несвързаност на мисълта — впрочем по онова време несвързаността и безсмислеността на думите се смятали за вдъхновение свише.

Франциск бил истинско съкровище за църквата: неговата способност да докарва вярващите до състояние на екстаз му спечелила благосклонността на папата, който отлично знаел как да използва този смахнат, спечелил си сред народа славата на божи избраник.

Франциск Асизки се ползвал освен това с името на светец, който се отличавал с необикновено целомъдрие. Трудно ни е да съдим доколко е заслужавал тази репутация. Един летописец разказва, че „в стремежа си да победи демона на плътта и да предпази от пожара на страстите бялата риза на своето целомъдрие“ Франциск през зимата просичал леда и се потапял в реката. Но и ледената вода, изглежда, малко му е помагала, защото, по думите на същия летописец, „когато Франциск веднъж изпитал силно изкушение пред вида на едно хубаво момиче, дошло да получи от него благословия, той съблякъл дрехите си (в присъствието на момичето!), бичувал се до кръв с камшик и изтичал на двора, където започнал да се търкаля в снега и да крещи, че светият дух е влязъл в него. Скоро всички видели седемте огромни снежни топки, които той направил и обагрил със собствената си кръв. В същото време душата на Франциск му казвала: най-големият и най-хубавият снежен човек е твоята жена, следващите четири са любовниците ти, а последните два — слугините. Побързай да ги занесеш до огнището си, защото те умират от студ.“

Заключението на летописеца е направо безподобно: „Снежните човеци се стопили, а душата на Франциск му заявила следното: О, тяло мое, поучи се от този урок и виж как трябва да се изпаряват и стапят всички радости на плътта пред лицето на духа.“

За съжаление летописецът не казва какъв глас е имала душата на Франциск и на какъв език е разговаряла с него.

Анекдотът е толкова глупав, колкото и всички останали анекдоти от житията на светците. Ако това е бил действителен факт, той е само още едно доказателство за безумието на Франциск, друго по този въпрос не може да се каже.

В действителност на младини основателят на францисканския орден бил развратен гуляйджия, който не пропускал жена. Един прекрасен ден той се превърнал в религиозен фанатик. Значи ли това, че той се е укротил? В никакъв случай! Страстите му само си избрали нов обект и той се заел с настървението на новопосветен да практикува нравите на Содом. Ето един характерен епизод, който сме заимствали от Агрипа д’Обиние[2]:

Ако някой епископ или кардинал се влюби в паж, той не бива да се смята за грешник, дори напротив, може да се надява, че някога ще го канонизират, защото следва примера на свети Франциск Асизки, който наричал плътските си сношения с брат Мацей свята любов. Този сластолюбив монах разказва, че в него пламнал изгарящ огън, щом видял младия послушник Мацей. Веднъж, по време на богослужение, когато момъкът прислужвал в черквата, той възкликнал: „О, Мацей, отдай се по-добре на мен, отколкото на бога.“

„И ние — казва по-нататък свети Франциск — тозчас угасихме нашия пламък с целувки в подножието на олтара.“

Ето как разбирал целомъдрието този достоен мъж. Това не му попречило да стане светец. В наши дни неговите благочестиви подражатели имат друга съдба: те попадат в ръцете на полицията.

На същия събор била изработена обширна инструкция за предстоящия кръстоносен поход. Определени били дори сборните места на отделните отряди и папата обещал да отиде и лично да ги благослови. Но не му било писано да доживее този ден: той починал внезапно — погубило го неговото чревоугодие.

[1] Франциск Асизки — канонизиран основател на просяшкия монашески орден на францисканците (или миноритите — по-малките братя), на неговия женски клон — ордена на кларисинките, и на трети един орден — на терциариите (1182–1226 г.). Под влияние на валденсите се отказал от имота си и проповядвал бедност и покаяние, изисквал от привържениците си да се издържат със собствен труд. Инокентий III взел ордена под свое покровителство и утвърдил неговия устав (1209 г.). Още в средата на XIII в. орденът станал извънредно богата организация и помощник на папството. ↑

[2] Агрипа д’Обиние — виден деец на хугенотската партия (1552–1630 г.), известен писател, автор на мемоари и на „Всеобща история“. ↑

Хонорий III[1]

Приемникът на Инокентий Хонорий III ознаменувал възкачването си на престола със заповед да се засили преследването на албигойците. Такива хора като свети Доминик и Симон де Монфор нямало нужда да се подканват. Те продължавали да покриват Южна Франция с клади и ешафоди. В края на краищата Симон бил убит под стените на Тулуза, а скоро умрял и Доминик, който се гордеел, че е сложил на солидни основи учредения от него свещен трибунал на инквизицията. Хонорий горчиво съжалявал за тези два стълба на апостолския трон, но не губел време и започнал да им търси заместници. Това не било толкова лесно. Всеки ден не се срещат хора, способни да избият населението на цял град. На края светият отец успял да склони френския крал Людовик VIII[2] и той изпратил армията си на помощ на сина на Симон де Монфор, който продължавал да унищожава албигойците. Работата завършила с поголовно избиване на еретиците. Онези, които съумели да се спасят от смъртта, избягали в Ломбардия, но и там не ги оставили на мира. Папата отлъчвал от църквата всеки, който дава подслон на бегълците.

[1] Хонорий III — папа (1216–1227 г.). ↑

[2] Людовик VIII — френски крал (1223–1226 г.). ↑

Григорий IX[1]

Хонорий III умрял на 20 март 1227 година в момента, когато енергично се готвел за новия кръстоносен поход. Неговият приемник, осемдесетгодишният Григорий IX, продължил делото му, без да забравя обаче и за еретиците в Европа. Бланка Кастилска, която била регентка на малолетния син на Людовик IX, ревностно помагала на папата. Много клади били разпалени от свещения пламък, бушуващ в сърцето на тази жестока владетелка. Мнозина историци обвиняват властолюбивата Бланка дори в това, че ускорила смъртта на Людовик VIII. Тази царствена особа заявила, че ще се успокои едва когато научи за гибелта на всички нечестивци, дръзнали да оспорват учението на светата църква. Но въпреки всички гонения, броят на еретиците растял непрекъснато: колкото повече ги избивали, толкова повече никнели техните последователи.

Папата използвал влиянието си върху Бланка и лесно я убедил да изпрати срещу еретиците многобройна войска под командуването на един от най-жестоките фанатици на онова време, който също като Симон де Монфор организирал кървава баня на албигойците. Той незабавно предавал пленниците си на палачите, които след страшни изтезания умъртвявали всички без изключение. Нямало пощада за никого: нито за тези, които в надежда за спасение сами се предавали в ръцете на победителите и молели за милост, нито за онези, които се отричали от своята ерес и давали клетва за вярност на църквата.

Но ако кръстоносният поход срещу албигойците донасял успех на светия отец, в похода срещу турците нещата стояли иначе.

Император Фридрих II, който започнал дейността си като „попски крал“ (така го наричали неговите съвременници), още при коронясването си дал клетва да предприеме кръстоносец поход. Но след смъртта на Инокентий III той открито започнал да се подиграва с бившия си учител — папа Хонорий, и под различни предлози отлагал датата на тръгването. В края на краищата Фридрих се подчинил на исканията на папа Григорий, тръгнал с корабите си, но след три дена се върнал и се извинил пред папата с това, че бурното море го било измъчило и му попречило да продължи пътя си. Благочестието отстъпило пред морската болест.

Когато научил за връщането на Фридрих, побеснелият Григорий не приел извиненията му и го отлъчил от църквата. Фридрих му отговорил с грамота, в която се оправдавал и нападал римската църква. Освен това той отменил указите, даващи на църквата широки привилегии.

В грамотата си, която по негово нареждане била прочетена в Капитолий, той изказал няколко истини за светия престол. Например:

Народи на Италия! Римската църква не само пилее средствата, които изнудва, като използва суеверието на християните, но и се осмелява да сваля суверените и да ги третира като свои подвластни. Тук ние няма да говорим за данъците, симонията и търговията с църковни длъжности, за всичко, с което тя осквернява целия Запад, защото всеки знае, че папите приличат на ненаситни пиявици. Свещениците твърдят, че църквата ни била майка. Напротив, тя се отнася с нас като жестока мащеха, която лицемерно ни нарича свои деца; тя разпраща във всички краища легати да подстрекават към погроми и да крадат богатствата на управниците и народите. В ръцете на църквата моралът на Христос представлява оръжие за натрупване на богатства, оръжие, позволяващо на църковните служители да действат така, както действат полските разбойници. С помощта на индулгенциите църквата безсрамно търгува с правото да се извършват престъпления, тя, без да се черви, раздава най-добрите места в рая на онези, които й носят най-много пари.

Наистина присъдата е сурова, но справедлива!

Когато светият отец научил за това възвание, особено неприятно поради факта, че то било обнародвано, яростта му нямала граници. Той се обърнал към епископите с енциклика и им заповядал да наложат интердикт на всички градове и селища, през които минавал императорът. Но Фридрих не се стреснал от папските заплахи, тръгнал към Рим и влязъл в града с помощта на враждебно настроените спрямо папата сеньори. Насъскана от Фридрих, партията на гибелините[2] вдигнала бунт против Григорий. В момента, когато папата служел литургия в катедралата „Св. Петър“, един въоръжен отряд нахлул в храма и се втурнал към олтара. Папата едва смогнал да се спаси с бягство. Той напуснал Рим и се настанил в Перуджа в очакване на по-добри дни.

След известно време Фридрих II, който бил женен за наследницата на Ерусалимското кралство, научил за смъртта на дамаския султан и тръгнал да завоюва Палестина: този път той не се страхувал от морската болест и благополучно слязъл на сирийския бряг.

Коварният Григорий веднага се възползвал от отсъствието на императора. Той изпратил армии срещу херцога, на когото Фридрих бил възложил да управлява Сицилия, Апулия и Калабрия. Григорий заложил на най-долните инстинкти на своите войници и им предоставил привилегиите, които се давали на участниците във война с неверниците. След като получили в аванс пълно опрощение на греховете си, тези бандити започнали безмилостно да избиват населението на завладените провинции. Те се предвождали от Жан де Бриен, тъста на Фридрих. Ето какво пише един от привържениците на Фридрих за това, как воювала папската армия:

След заминаването на ваше величество светият отец събра многобройна армия с помощта на Жан де Бриен. Неговите легати проникнаха в земите ни, като заявяваха, че ще ви сразят с меч, щом не са могли да ви сразят с анатема. Техните войски изгаряха селища, грабеха земевладелците, изнасилваха жените, опустошаваха нивите. Без да се спират пред нищо, без да зачитат нито храмове, нито гробища, те разграбиха свещените утвари и гробовете. Никога никой първосвещеник не си е позволявал толкова гнъсни дела. Днес те поставиха стража във всички пристанища, за да заловят вашата особа, ако се появите с малка свита. Известно ни е освен това, че негово светейшество кове интриги срещу вас дори на светата земя, където се намирате в момента. Той се е споразумял с храмовниците да ви поразят с кинжала на наемен убиец. Нека ви пази бог от неверниците, а още повече от папата и неговите привърженици.

Предупреждението се оказало твърде навременно. По нареждане на Григорий храмовниците известили египетския султан Малек ел Камал, че Фридрих се кани да отиде на поклонение на брега на Йордан пеш и почти без свита. Те дори точно посочили деня, за да може султанът лесно да плени императора или да го убие. Фридрих още не бил получил предупреждението и вероятно щял да стане жертва на заговора, ако султанът пожелаел да се възползва от съобщението на храмовниците. Но египетският султан имал по-различни разбирания от наместника на Христос и препратил посланието на храмовниците до императора. Фридрих незабавно сключил споразумение със султана и заминал за Италия.

Неговото пристигане веднага променило положението. Папските войски претърпели поражение и се разбягали, тъй като били лишени от възможността да грабят.

Тогава папата, който не искал да прекратява борбата, заповядал да се продаде цялата реколта на зелено и да се разпродават на търг църковните утвари и предметите на култа. С получените пари той могъл да събере нова армия, но и тя била разбита. Анатемите останали единственото му оръжие.

Но императорът не се страхувал от подобни снаряди и продължавал триумфалния си път към Рим. Той вече се намирал пред стените му, когато се случило неочаквано събитие. В резултат на буря Тибър излязъл от бреговете си и водите му залели града. След като реката се прибрала в коритото си, в града се вдигнал смрад от нечистотиите. Избухнала епидемия. Римското духовенство моментално се възползвало от това и започнало да проповядва, че бог е наказал римляните, задето се отвърнали от светия отец. Проповедите на свещенослужителите направили необходимото впечатление и римляните изпратили при Григорий делегация с молба да се върне в Рим и да укроти гнева божи.

Фридрих не се осмелил да тръгне срещу враждебно настроеното суеверно население и предложил на папата мир.

Григорий се колебаел известно време, но решил да започне преговори с императора. Двамата нови съюзници влезли заедно в Рим и след като изпразнили доста бутилки в чест на своето помиряване, се заклели във вечна дружба. Вечността обаче излязла твърде краткотрайна.

Григорий IX наистина се разцелувал с Фридрих, но обмислял нов план за борба с вироглавия император. След като възобновил интригите си, той успял да настрои срещу Фридрих сина му Хенрих. Светият отец взел всички предпазни мерки, за да не научи Фридрих за неговото вероломство, и се скрил под маската на дълбока скръб по повод на недостойното поведение на Хенрих.

Фридрих не бил от хората, които лесно се лъжат. Той разбрал добре двуличната игра на папата и не закъснял да си отмъсти. Когато след известно време в Рим избухнали бунтове срещу светия престол и Григорий потърсил неговата подкрепа, Фридрих отговорил: „Аз не само нямам намерение да ви се притека на помощ, но не мога дори да скрия каква радост ми достави вашето послание.“

Когато получил отговора на Фридрих, Григорий се заклел да си отмъсти на монарха, който успял да му смъкне маската. Той изпратил на въстаналия син на Фридрих голяма парична сума и войници.

Понеже борбата с превъзхождащите го сили била рискована, Фридрих предложил на Григорий мир. Неговите условия били толкова изгодни, че старият негодник без никакви угризения изоставил на произвола на съдбата честолюбивия принц, когото лично той подтикнал да се разбунтува, приел предложението на императора и изтеглил войските си.

Хенрих бил принуден да се предаде. Той живял още няколко години в сурово изгнание и умрял в Апулия в 1242 година.

Настъпил кратък период на относително спокойствие. Поучен от горчивия си опит, Фридрих бил нащрек и следял тайните машинации на папата. Скоро той узнал, че Григорий е предприел редица задкулисни маневри с цел да детронира императора или да го ликвидира.

Фридрих навреме отбил надвисналата опасност. Той събрал значителна армия и я изпратил в Сардиния. Светият отец отдавна предявявал претенции за този остров и Фридрих знаел, че ако завладее Сардиния, ще нанесе на папата доста чувствителен удар.

Разяреният Григорий стоварил върху императора нова, подробно мотивираща анатема, чиято заключителна част представлява безспорен интерес:

Ние отлъчваме Фридрих, защото той ни нарича антихрист, Валаам[3] и княз на мрака, защото попречи на нашия легат да преследва албигойците, защото завладя земи на църквата, и по-специално Сардиния, защото отказа да се върне в светата земя. Ние освобождаваме всички негови поданици от клетвата и им забраняваме под страх от смърт да му се подчинят до деня, когато той дойде да ни моли за милост.

Григорий се залъгвал с надеждата, че анатемата ще сплаши Фридрих, че ще го накара да се кае и да моли за прошка. Надеждата излязла илюзорна. Императорът дори не си дал труд да отговори на светия отец и обнародвал манифест, който смайва с мъжествения си тон и с независимия си дух.

Знайте, о лековерни народи — пише Фридрих, — че е дошло време да ви отворим очите за вярванията, натрапени ви от трима измамници — Мойсей, Христос и Мохамед. Нима разумът не ви подсказва, че само безделници, заинтересовани да измамят хората, могат да твърдят, че бог е бил роден от девственица? Докога ще вярвате в силата на папите, на тия кръвосмесители, крадци и убийци? Не се бойте от техните жалки и смешни заплахи, на които аз ще съумея да отговоря с оръжие!

За съжаление по онова време подобни гласове се чували крайно рядко и не намирали отзвук; всемогъщата църква можела да продължава да върши долните си дела.

След обнародването на манифеста на Фридрих папата смятал, че императорът ще тръгне към Рим, но и този път сгрешил.

Императорът решил да смаже папата по друг начин. По това време Сицилия била наводнена от всякакви монаси, между които особено изпъквали воините на свети Франциск. Тези ревностни служители проповядвали свещената война и настройвали народа срещу императора. Фридрих не само че започнал да гони монасите от Сицилия, но дори поискал от служителите на църквата да му плащат своеобразен десятък. Свещениците били свикнали сами да получават десятък и се отнесли към искането на императора без особено удоволствие. Но им се наложило да плащат.

Що се отнася до папата, неговият гняв не знаел граници. Но и с това не свършили тежките изпитания, които му било писано да понесе.

По-рано от владенията на Фридрих в Рим постоянно се стичали безброй поклонници, които се стремели да видят папата и да бъдат удостоени с честта да целунат пантофа му. Те носели на папата огромни доходи.

Фридрих рязко ограничил поклонничеството на своите поданици в Рим, като забранил на жителите да посещават вечния град без специално разрешение.

Григорий трябвало да намери начин да отбие ударите, които му нанасял императорът. Той имал нужда от войници, и най-главното — от пари. Скоро Григорий намерил изход: той започнал да задържа при себе си отрядите на кръстоносците, които обикновено се отбивали в Рим, за да получат благословия и опрощение на греховете от папата, преди да заминат да се бият с неверниците. Без много церемонии наместникът на Христос сложил ръка на паричните средства на кръстоносците.

И все пак те били недостатъчни. Папата бил спасен от любимата дъщеря на светия престол — Франция.

По онова време там царувал Людовик IX. Монархът, който скоро след това бил провъзгласен от църквата за светец, естествено, не могъл да не подкрепи главата на християнския свят. Легатите на Григорий получили от Людовик IX право да се разпореждат с една двадесета от приходите на кралството. Когато те изпълнили мисията си и се завърнали в Рим, папата изпаднал в такъв възторг, че сметнал за необходимо да изрази на свети Людовик своята признателност.

Какво направил той? Подари на брата на краля Робер Артоа… императорска корона. Кралят обаче не сметнал за възможно да приеме подобен дар. Людовик не можел да пренебрегне интересите, които свързвали Франция с отлъчения император, а освен това той много добре знаел колко струва Григорий IX.

Но с получените от Франция пари Григорий набързо събрал значителна армия и скоро Италия се превърнала в арена на въоръжена борба. В самия Рим жителите се разделили на две групи: гвелфи, привърженици на папата, и гибелини, привърженици на императора, които се борили помежду си на живот и смърт. Когато Фридрих след редица победи обсадил вечния град, Григорий внезапно се поминал.

Това щастливо събитие станало на 20 август 1241 година.

[1] Григорий IX — папа (1227–1241 г.). ↑

[2] Гибелини — политическа партия в Италия през XII–XV в., която се състояла главно от представители на феодалната аристокрация и подкрепяла германските императори. Борела се с папската партия на гвелфите, съставена от търговско-занаятчийските слоеве, банкерите и индустриалците. ↑

[3] Валаам — според Библията месопотамски влъхва, който се оставил да бъде съблазнен от богатството и въпреки предупреждението свише (магарицата му проговорила) се съгласил да помогне на враговете на израилтяните, които след 40-годишно странстване из пустинята отивали за Палестина. ↑

Целестин IV[1]

В този момент в Рим се намирали само десет кардинали. Останалите били пленници на императора. След продължителна борба на престола бил качен кардинал Джофредо под името Целестин IV. Новият папа, изглежда, е бил почтен човек: той проявил твърдо намерение да изкорени пороците на духовенството и това го погубило. Прелатите решили да ликвидират неподходящия за тях папа. Без да се бунтуват открито, те пуснали в действие изпитаното средство на свещенослужителите и две седмици след избирането си Целестин умрял от отрова.

След това папският престол останал вакантен повече от година. Римляните настоявали да се разследват обстоятелствата около смъртта на Целестин. Когато станало ясно, че за смъртта му са виновни кардиналите и архиепископите, изплашените власти решили да потулят работата. Мнозина от виновниците избягали от Рим и в Латеран останали само шестима кардинали. Както е известно, още от времето на Александър III било прието постановление, според което първосвещеникът може да се избира само измежду кардиналите и трябва да събере две трети от гласовете. В дадения случай положението се оказало особено трудно: и шестимата кардинали претендирали за тиарата. Междувременно императорът заплашил, че ще ги избеси до един, ако не се споразумеят.

Но всичко било безрезултатно и Фридрих обсадил вечния град. Обсадата била тежка, в Рим настанал глад. Римляните изпратили в лагера на императора делегати да заявят, че е несправедливо да се наказва цялото население заради действията на свещената колегия, и обещали да изгонят от града злополучната шесторка, ако обсадата бъде вдигната незабавно.

Тогава Фридрих се нахвърлил върху партията на гвелфите, разорил владенията на кардиналите и не се успокоил, докато те не постигнали споразумение относно кандидатурата на папата.

[1] Целестин IV — папа (1241). ↑

Инокентий IV[1]

През юни 1243 година свещената колегия най-сетне избрала папа, който приел името Инокентий IV.

Императорът смятал Инокентий за стар свой приятел, затова заповядал да се отслужат навсякъде благодарствени молебени и изразил надежда, че новият папа ще му помогне да възстанови мира.

Но щом се намерил на престола, новият папа намразил императора и до смъртта си останал негов враг.

Разривът настъпил веднага след интронизацията. Инокентий предложил на Фридрих да упълномощи делегати за преговори, като посочил за кандидати хора, предани на римската курия. Разбира се, делегатите приели всички условия, продиктувани от папата. Подписаният от тях договор съдържал, между другото, и следните точки: „Императорът се задължава да върне земите, които е отнел от светия престол, както и да признае в публична изповед, че дяволът му е внушил да не се подчини на исканията на Григорий IX. Освен това императорът е длъжен да заяви, че първосвещеникът, дори и да е най-големият престъпник, единствен притежава върховна власт над всички християни, независимо от техния ранг…“

Фридрих бил разярен от това, че папата успял да го надхитри, и предупредил Инокентий, че в най-скоро време лично ще му отговори. Инокентий разбрал, че Фридрих ще изпълни заплахата си, и сметнал за благоразумно да не чака дотогава: той тайно избягал от Рим и потърсил помощ от някои монаси. Но никъде не намерил подкрепа. В края на краищата той могъл да намери убежище в Лион, който номинално спадал към империята, но фактически бил съвсем независим.

Скоро след това папата свикал там събор, още на първото заседание Инокентий прочел присъдата, с която отлъчвал императора заради клетвопрестъпничество, ерес и светотатство, и обявил императорския трон за вакантен. Представителят на Фридрих отхвърлил решението като незаконно, тъй като съборът не дочакал пристигането на Фридрих, а освен това Инокентий IV се нагърбил с ролята на съдия, бидейки в същото време заинтересована страна. Още на другия ден обаче първосвещеникът изпратил епископа на Ферара в Германия със заповед да утвърди за римски император Хенрих, Тюрингски и Хесенски ландграф[2]. Едновременно с това той упълномощил архиепископа на Майнц да обяви кръстоносен поход срещу Фридрих.

Много германски князе се поддали на агитацията на папата. Военни отряди започнали да опустошават и разоряват империята. Особено ожесточена била войната в Италия; заговорите, въстанията, обсадите, сраженията, пожарите, насилията и убийствата причинили на населението страшни бедствия.

В продължение на цяла година по вина на папата се проливала християнска кръв…

След като не могъл да постигне нищо с войната, Инокентий IV организирал заговор против Фридрих.

Той успял да склони придворния лекар на Фридрих — Пиер де Вин, да препоръча на императора един нов италиански лекар, който се съгласил да отрови своя пациент.

Скоро за заговорниците се явил удобен случай. Измореният от непрекъснатите войни император се почувствал неразположен. Пиер де Вин предложил да се повика за консулт още един лекар. Болният се съгласил. Но дали защото лекарят не му вдъхвал доверие, или защото бил предупреден за заговора — така или иначе, Фридрих поискал от лекаря първо той да изпие микстурата. Отровителят не посмял да откаже, но уж случайно изтървал чашата. След като се убедил окончателно в правилността на своите подозрения, Фридрих заповядал да занесат останалата на дъното течност на трима осъдени на смърт престъпници. Само няколко минути след поглъщането на микстурата те издъхнали.

Пиер де Вин и италианският лекар били екзекутирани.

Колкото до главния виновник, той останал ненаказан. Малко преди смъртта си (в 1250 година) Фридрих направил опит да се помири с Инокентий, за да осигури короната на сина си Конрад[3]. Но Инокентий не искал да чуе нито дума за „змийското изчадие“ и отказал да води преговори.

Новината за кончината на Фридрих заварила Инокентий в Лион. Папата веднага се опитал да увенчае с императорската корона Вилхелм Холандски. Но Конрад, синът на покойния император, застанал начело на армията и разгромил съперника си. Папата издигнал нов кандидат, но резултатът бил същият.

Положението на Инокентий станало критично. Той бил изхарчил всичките пари, събрани за организиране на поход към светата земя[4]. Било неудобно, поне за момента, отново да използва същата идея. И Инокентий измислил нов трик: той обявил кръстоносен поход срещу императора! Неговите легати гръмогласно обявявали, че всеки, който вземе участие в похода или го подкрепи със средства, ще получи опрощение на греховете, по-голямо дори от онова, което се давало за участие в поход срещу неверниците; докато палестинските кръстоносци получавали опрощение само на собствените си грехове, на участниците в кръстоносния поход срещу императора се прощавали не само техните грехове, но и греховете на децата им и на другите членове на тяхното семейство.

Но тъй като Англия и Франция отхвърлили плановете на папата, той бил принуден да се задоволи само с това, което му дала Италия. Инокентий събрал малко пари, но на призива му се отзовали доста фанатици и той могъл да организира армия.

Конрад се видял натясно. В Италия го подкрепял само извънбрачният син на Фридрих Манфред, наместник на императора в южната част на полуострова. Конрад се обединил с него и превзел Неапол. Тогава Инокентий организирал покушение срещу императора. Той успял да скара двамата братя и в резултат на това Манфред бил въвлечен в заговора. Този път старанията на папата се увенчали с успех: през май 1254 година Конрад умрял от отрова. Светият отец получил възможност спокойно да си поеме дъх: синът на Конрад, който бил на три години, не можел да се смята за сериозен противник.

Скоро след този подвиг Инокентий IV предал възвишената си душа на бога, когото толкова достойно представял на земята в продължение на единадесет години.

[1] Инокентий IV — папа (1243–1254 г.). ↑

[2] Ландграф — титла на потомствените князе в средновековна Германия. ↑

[3] Конрад IV — германски император (1250–1254 г.). ↑

[4] Седмият кръстоносен поход (1248–1254 г.). В него участвали английски и френски рицари. Бил възглавен от Людовик IX. Основната му цел била завоюването на Египет. Войските на кръстоносците претърпели поражение, а Людовик IX бил пленен и платил за освобождаването си голям откуп. ↑

Александър IV[1]

Приемникът на Инокентий Александър IV бил напълно достоен за своя предшественик. Цели 600 години преди Пий IX да провъзгласи непогрешимостта на папите, първосвещениците нито за миг не се усъмнявали в своята непогрешимост, като всеки я приписвал единствено на себе си. По примера на повечето свои предшественици Александър IV, без да се колебае, тържествено отменил някои решения на непогрешимия Инокентий IV. В неговата була се казвало:

Няма нищо необикновено в това, че папата отменя декретите на онези, които са го предшествали на апостолския трон, особено ако техните постановления носят печата на заблудата или пък са били продиктувани от долни намерения.

Александър IV се прославил със своя деспотизъм и с безмилостните преследвания на противниците си. Но веднъж, когато той намислил да хвърли в затвора римския гонфалониер, за да сложи на негово място един свой фаворит, търпението на римляните се изчерпало и те въстанали срещу тиранина. Затворникът бил освободен и докаран триумфално в Капитолий. Когато народният ентусиазъм поизстинал, Александър отлъчил сенатора от църквата. Но той не се изплашил и предупредил, че ще се разправи със светия отец, ако не прекрати интригите си. Александър се изплашил не на шега, напуснал Рим и пренесъл резиденцията си във Витербо, където умрял в 1261 година.

* * *

През понтификата на Александър IV възникнала чудновата секта на фанатици, известни под името флагеланти[2] (бичуващи се). Обхванатите от своеобразна религиозна истерия мъже и жени на различна възраст (понякога дори и деца) тичали голи по улиците на градове и села и се бичували, докато камшикът не паднел от ръцете им.

Тази секта много бързо си спечелила популярност. Някои историци твърдят, че доста често тълпите от фанатици наброявали до десет хиляди души, които пред очите на всички правели гореспоменатото благочестиво упражнение. Флагелантски процесии можело да се видят и нощем, и денем; най-суровите зимни студове не отрезвявали безумците, които се носели по улиците в костюма на Адам и Ева.

Отначало духовенството поддържало сектата. Свещениците и висшите църковни сановници, които вземали участие в церемониите, вървели начело на процесиите; наистина (с редки изключения) те не се събличали и не били много усърдни в самобичуването. Доста скоро обаче флагелантите загубили покровителството на духовенството, тъй като се отклонили от основните принципи на вероучението и се опитали да заменят някои стари догми с нови. Те например въвели обичая на взаимната изповед и въпреки че били миряни, взаимно си опрощавали греховете.

Тогава те от личен опит се убедили, че църквата, която е снизходителна към всички пороци и престъпления на вярващите, не търпи дори и най-малкото посегателство срещу нейните догми.

* * *

Когато Александър IV починал, във Витербо се намирали само осем грохнали кардинали. Създало се твърде сложно положение. Никой от тях не бил в състояние да управлява римската курия. И кардиналите се видели принудени да нарушат закона на Александър III: те провъзгласили за папа Ерусалимския патриарх, който случайно се оказал във Витербо. Новият папа получил името Урбан IV[3]. Той не се задържал много на престола. Този папа трябвало да води непрекъсната борба с враговете си, които го принудили да избяга от Витербо. Той умрял в 1264 година.

След него до 1268 година управлявал Климент IV, а след това в продължение на три години римският престол бил свободен. Всеки от кардиналите, които влизали в свещената колегия, искал да стане папа. В края на краищата след продължителни разпри папа станал един от кардиналите, който приел името Григорий X.

Свиканият от него събор се заел с църковните работи.

За да получим представа за нравите на духовенството от онази епоха, достатъчно е да прочетем посланието, с което светият отец се обърнал към лиежкия епископ малко преди откриването на събора.

„Осведомени сме — пише папата, — че сте си взели за любовница една игуменка от ордена на свети Бенедикт и сте се хвалили, че за четиринадесет месеца сте добили двадесет и две деца от четиридесет различни любовници. Известно ни е, че в едно от епископските си владения вие поддържате харем от монахини и развратничите с тези дъщери на сатаната. Съобщиха ни, че след смъртта на една игуменка вие сте нарушили каноническия ред на избиране, за да сложите на мястото на покойната една от дъщерите си, която в същото време ви е и любовница. Най-сетне вие не сте се задоволили с ограбването на черкви и манастири и сте се осмелили да продавате църковни длъжности. Вие покровителствате крадци и убийци, вие никога не сте се появили в олтара трезвен.“

Трябва да кажем, че повечето тогавашни служители на църквата по нищо не отстъпвали на лиежкия епископ. Затова прелатите много се разтревожили, когато разбрали какви са възгледите на Григорий X. Скоро обаче те се успокоили: светият отец не провел никакви реформи и се задоволил да поиска от епископите една десета от техния доход.

На събора бил обнародван декрет на Григорий X относно процедурата при избор на папа. В него по-специално се казва:

След смъртта на папата намиращите се в апостолския двор кардинали трябва да изчакат десет дни своите отсъстващи колеги. След изтичането на този срок те са длъжни да се съберат в папския дворец, като оставят при себе си един-единствен слуга от мъжки пол. Задължаваме ги да се намират неотлъчно в голямата зала без никакви прегради дори когато задоволяват естествените си нужди. Ако след тридневно обсъждане изборите не приключат, на участниците в конклава трябва да се дава само по едно ястие на обед и едно на вечеря. Ако пет дена след това кандидатът за папския престол още не е избран, тогава трябва да им се дава само по малко хляб, вино и вода — до момента, когато най-сетне провъзгласят новия първосвещеник. През цялото време на изборите кардиналите губят правото на каквито и да било доходи и бенефиции, каквито получават от църквата или от апостолската хазна.

Не е изключено приемникът на Григорий X, Инокентий V[4], да се е озовал на престола именно благодарение на претупването на изборите, които се провеждали въз основа на декрета на Григорий X. Инокентий бил прост човек и явно станал папа по недоразумение. Той намислил сериозно да промени политиката на римската църква. Членовете на свещената колегия бързо се ориентирали в обстановката и се избавили от Инокентий с помощта на отрова.

След смъртта му кардиналите решили да действат по-благоразумно. Но когато изтекли осемте дена и трябвало да преминат на хляб и вода, те се разбързали и избрали за папа Адриан V[5]. Но и този път те се излъгали. Адриан се оказал прекалено честен човек. Отново трябвало да се прибегне до изпитаното средство: кардиналите сипали в чашата на папата силна отрова, а след това разгласили, че е починал от тайнствена стомашна болест.

* * *

Краят на XIII век се помни с жестоките гонения срещу еретиците и евреите. Особено тежко било положението на евреите в Германия и Франция. Свещенослужителите насъсквали срещу тях народа, като ги обвинявали в най-чудовищни престъпления и измисляли какви ли не дивотии, за да изкарат евреите слуги на сатаната. Но тези басни предизвиквали яростта на невежите и суеверни хора.

По времето на папа Николай IV[6] се засилили гоненията срещу еретиците. Този папа разширил привилегиите на доминиканците, като им дал възможност да тълкуват църковните закони, както си искат. Доминиканците трябвало да изкореняват ересите с огън и желязо, да конфискуват имоти, да наказват всеки заподозрян като съчувственик на еретиците. Папата разрешавал да се събарят домовете на еретиците и дори околните жилища, които също се смятали за осквернени. Той обнародвал була, задължаваща сеньорите и градските власти да поддържат доминиканците и да им се подчиняват безпрекословно. Папата симпатизирал толкова много на доминиканците, защото самият той бил не по-малко от тях отмъстителен и жесток. Дори смъртта на враговете му не утолявала неговата жажда за мъст. Например след смъртта на двама монаси, които го разобличавали, той наредил да изровят труповете им, да ги изгорят на клада и да разпилеят праха им.

Ето какво пише за Николай IV и неговия антураж съвременникът му граф Тиролски:

Ако решите да дадете на епископите ризата си, те ще ви смъкнат и връхната дреха. Как може хората да са толкова неразумни и страхливи, за да понасят високомерието, скъперничеството, вероломството, разюздаността и останалите престъпления на папския двор?

Цялата работа на служителите на църквата се състои в това, да плодят незаконородени деца, да пиянстват и да измислят нови начини да скубят народа.

Нима не стига това, че пастирите стрижат овцете си? Нима е нужно на всичко отгоре и да ги душат? Те много дълго ни заслепяваха. Много дълго ни плашеха с ада, който не съществува. Стига са ни тъпкали свещениците! Нека се вдигнем най-сетне и нека възвестим: смърт и гибел на виновниците за разтлението на човечеството!

[1] Александър IV — папа (1254–1261 г.). ↑

[2] Флагеланти — бичуващи се. През средните векове самобичуването се разглеждало като знак на покаяние, на „кръщаване“ с кръв, което, дава изкупление на греховете. През XIII–XIV в. движението на флагелантите придобило характер на масова психоза. Често пъти обаче техните проповеди имали антицърковен характер. В 1349 г. папата ги осъдил като еретици. ↑

[3] Урбан IV — папа (1261–1264 г.). ↑

[4] Инокентий V — папа (1276 г.). ↑

[5] Андриан V — папа (1276 г.). ↑

[6] Николай IV — папа (1288–1292 г.). ↑

Бонифаций VIII[1]

След смъртта на Николай IV за папа бил избран монахът Пиетро, който приел името Целестин V[2].

По време на изборите най-енергично от всички се домогвал до тиарата високомерният и властолюбив кардинал Бенедето Гаетани. Дори след възкачването на Целестин на светия престол той не сложил оръжие в продължил тайно да води упорита борба за тиарата.

Смиреният схимник[3] Пиетро прекарал почти целия си живот в килията, като пеел псалми или се отдавал на благочестиви размисли; разкошът и блясъкът на папския двор, както и разговорите с дейците на римската курия само му тежели. Тъй като поради новите си задължения блаженият старец вече нямал време нито за молитви, нито за благочестиви размисли, той си харесал един малък параклис, където прекарвал нощите и където не можел да влиза никой освен него.

Веднъж, след като прекарал цяла нощ в молитви, коленичил пред огромното разпятие, което заемало цялата стена, Целестин съвсем ясно чул следните думи от устата на Христос: „Целестине! Хвърли бремето на папската власт — този товар е твърде тежък за тебе!“

През краткия си престой на светия престол Целестин могъл да се убеди в разгулния живот на своето паство и неведнъж се питал дали не е по-добре да отстъпи мястото си на някой по-силен и по-енергичен пастир, способен да поправи духовенството.

Тайнственият глас потвърдил съмненията му. Но в същото време съвпадението му се сторило подозрително. Няма ли нещо лошо в неговите намерения? Не са ли това козни на дявола? Мъчителни съмнения терзаели Целестин, споменът за гласа в параклиса не го напускал нито за миг и колкото повече размислял върху станалото, толкова по-трудно му било да вземе решение.

Минали няколко седмици и веднъж в параклиса Целестин отново чул тайнствения глас: този път той заплашвал Целестин с вечни мъки в ада, ако още се колебае дали да се отрече от престола. Бедният отшелник се разридал. „Господи — умолявал той, — нима не чуваш, че те викам? Дай ми знак, че ти говориш с мен! Защо ме призова на трона, към който не съм се стремил? Не е ли по-добре да отблъсна тиарата и да избягам от нечестивия Вавилон?“

Неумолимият глас отговорил: „Отречи се от папския сан, Целестине.“

На заранта блаженият старец повикал при себе си кардиналите, между които бил и Бенедето Гаетани. Целестин им съобщил, че не е способен да управлява, а е и недостоен за високия сан, който са му дали.

„Убеден съм — завършил той, — че няма да избягна вечното осъждане, ако остана първосвещеник. И затова ви моля да предадете тиарата на някой по-достоен от мен.“

Сълзите, които замрежвали очите на папата, му попречили да види тържествуващата усмивка на устата на Гаетани.

Читателят вероятно вече се е досетил, че небесният глас, който заповядал на Целестин да се откаже от папския сан, е бил гласът на лукавия кардинал. Той заемал помещението над параклиса, където се уединявал светият отец. Гаетани се възползвал от това и пробил отвор точно над главата на разпнатия Христос.

Кардиналите изразили своето съжаление, но в края на краищата заявили, че не смеят да се противопоставят на желанието на папата. Наистина те поискали от Целестин да публикува закон, разрешаващ на първосвещениците да се отказват от сана си, а на кардиналите — да приемат абдикацията.

Слухът за отричането на Целестин от престола се разпространил из Рим. Народът, който го смятал за светец, бил крайно развълнуван. Големи тълпи започнали да се събират пред папския дворец и да молят Целестин да се откаже от своето намерение. Трогнат от тази любов и доверие, Целестин се разколебал и казал на кардиналите, че иска да обмисли добре решението си и да потърси помощ от светия дух.

Вечерта, когато се уединил в параклиса, папата отново чул заплашителния глас на бога. „Значи така ми се подчиняваш ти — злобно съскал гласът, — истина ти казвам, Целестине, ти ще бъдеш осъден, задето не ме послуша.“

„Милост, свети отче!“ — проплакал Целестин и цяла нощ, лежал проснат пред разпятието.

Още същата заран той облякъл власеница и отшелническо расо, свикал кардиналите и им съобщил, че небесният глас потвърдил първоначалното му решение и той незабавно се връща в килията си.

Най-сетне Гаетани можел да пожъне плодовете на нощния си труд. Десет дни след оттеглянето на Целестин кардиналите го избрали за наместник на Христос.

Новият папа приел името Бонифаций VIII. Веднага след интронизирането си той поискал от свещената колегия да оформи постановлението за отричането на Целестин.

Огромната популярност на светеца не можела да не безпокои Гаетани. Новият папа се страхувал, че един прекрасен ден Целестин ще отстъпи пред молбите на привържениците си и ще се върне в папския дворец.

Постоянната тревога отравяла дните на Бонифаций и той наредил да арестуват Целестин. Ето какво се казва по този повод в „Жития на светците“:

Отшелникът Целестин бил арестуван от папската стража в килията си. Из пътя тълпи от вярващи се трупали край блажения старец с молба да ги благослови, целували му нозете, режели парченца от расото му и скубели косми от магарето, което яздел, за да ги запазят като скъпоценни реликви. Когато докарали Целестин в двореца, лицемерът Бонифаций го приел милостиво. Но още същата вечер стражата откарала бившия папа в неговия замък, където скоро дошъл свещеник и му предложил да се изповяда и да се приготви да мре. Докато Целестин разкривал тайните на сърцето си, Бонифаций стоял скрит зад една завеса и когато изповедта свършила, той се изправил пред стареца и се нахвърлил върху него с гневни упреци за някакви мними кощунствени изказвания след отричането му. След това Бонифаций наредил да го хвърлят в каменен карцер, а пред външната порта на замъка, където се намирало подземието, да се поставят тридесет войници, за да се попречи на онези, които биха се опитали да освободят Целестин. Опасявайки се от народни вълнения, Бонифаций решил да умори стареца от глад и след няколко дена съобщил, че светият монах е умрял от старост, благославяйки първосвещеника. Но престъплението се разкрило и намразили убиеца всички християни.

Не сме прибавили нито дума към разказа на боландистите. Ще отбележим само, че благочестивите историци не биха пропуснали да защитят Бонифаций, стига да имаха и най-малката възможност.

Обзет от грандомания, властолюбивият папа водел непрекъсната борба с много европейски владетели. Особена слава му донесла борбата срещу Филип Хубавия[4], който категорично отказал да му се подчини и оспорвал претенциите на първосвещеника за светска власт.

За политическата роля на Бонифаций историците дават различни преценки, затова пък личността му не поражда никакви разногласия. Всички историци — и светските, и духовните — са съгласни, че убиецът на Целестин е бил голям негодник.

Принудени сме да се застъпим за Бонифаций: той не е никакво изключение сред папите. Повечето от останалите първосвещеници не му отстъпват по своите злодейства. Само че някои измежду тях не афиширали толкова престъпленията си.

Преди да завладее тиарата, кардинал Бенедето Гаетани бил един от водачите на гибелините; но щом се намерил на папския престол, той станал разпален противник на тази партия. Тази промяна във възгледите му се дължала на това, че двама кардинали от рода Колона, най-могъщия и най-богатия сред гибелините, енергично протестирали срещу кандидатурата на Гаетани. След като получил ключовете и жезъла на първосвещеника, злопаметният Бонифаций отлъчил от църквата цялата фамилия Колона, проклел потомците им, сложил под възбрана техните имоти, наредил да бъдат сринати домовете им и за да направи бунтовниците покорни, призовал на помощ всички християни, сякаш ставало дума за истински кръстоносен поход.

Членовете на фамилията Колона трябвало да забегнат от Рим, но те не прекратили борбата.

Първосвещеникът дори влязъл в преговори с френския крал само и само да събере пари за войната с Колона. За да угоди на краля, Бонифаций канонизирал Людовик IX. Освен това той подарил на Карл Валоа[5], брата на Филип, германската корона, която той се канел да отнеме от Адолф Насауски[6]. Измамен от покорното поведение на Бонифаций, Филип разрешил на папските емисари да отнесат в Рим всичко, което успели да измъкнат от вярващите.

Жътвата била богата, така че трудът на папата бил възнаграден.

Щом донесените от Франция пари се намерили в папската съкровищница, Бонифаций не само че не изпълнил обещанието си, но дори се постарал да насъска английския крал Едуард[7] и херцога на Фландрия[8] да нападнат Франция.

Преди да прибегне до крайни мерки, Филип изпратил в Рим пратеник, за да поиска обяснение от папата.

Бонифаций и този път успял да излъже Филип. Нещо повече, френският крал се поддал на неговите увещания и дал съгласието си за нов кръстоносен поход; наистина на Филип не му липсвал здрав разум, защото взел известни мерки, за да предотврати намесата на папата в работите на неговото кралство. Когато разбрал, че кралят няма да потегли скоро, Бонифаций изпратил при френския монарх един легат, който се държал толкова високомерно и оскърбително, че Филип го изгонил, без да го изслуша докрай.

Разяреният и унижен легат отишъл в Южна Франция и започнал да подстрекава населението да въстане и убие Филип, като обещавал на онзи, който освободи света от Филип, не само многобройни опрощения на греховете, но и солидна парична сума.

Когато се разкрили тези интриги, легатът бил арестуван и обвинен в оскърбление на негово величество, в бунт, ерес и богохулство.

Филип незабавно изпратил при папата пратеник е искане да даде виновния под съд и да го лиши от духовен сан.

Отговорът на Бонифаций извънредно изненадал краля. „Знай, че ти си ни подвластен и в църковните, и в мирските работи“ — пишел му папата. Като обвинявал краля в посегателство върху правата на църквата, той заявил, че легатът заслужава похвала за проявеното от него мъжество. Впрочем, добавял папата, той само изпълнява заповедите ми. Едновременно с писмото Бонифаций публикувал була, в която се провъзгласявал за духовен глава на Франция.

Филип, естествено, се разярил. На 10 април 1302 година той свикал в катедралата Парижката света Богородица представители на аристокрацията, духовенството и третото съсловие[9], за да обсъди с тях поведението на папата. Всички участници в съвещанието, включително и духовниците, заявили, че трябва да бъде сложен край на престъпните машинации на главата на църквата. След като папската була била изгорена с тържествена церемония пред входа на катедралата, кралят се обърнал към Бонифаций със следното послание: „Знай, негодни свещенико, че в мирските работи ние не сме подвластни никому и че твоето неизмеримо честолюбие трябва да се преклони пред нас.“ Папата отговорил на това послание с отлъчване: той обявил, че Филип е свален и короната ще получи онзи, който му го предаде жив или мъртъв.

Тогава кралят свикал прелатите и бароните в Лувър. Там неговият представител Гийом Ногаре прочел истински обвинителен акт срещу Бонифаций, който бил наречен антипапа и еретик, опетнил името си със страшни престъпления.

В декларацията се казвало, че папата не вярва в безсмъртието на душата, защото не спазва постите, че „гнъсният първосвещеник принуждава служителите на църквата да му разкриват тайните на изповедта под предлог, че трябва да знае замислите на враговете си. Той преследва странстващите монаси и монахини и им отнема парите, оправдавайки се с това, че те били лицемерни безделници и обирали народа.“

Никой не се изказал в защита на Бонифаций. Генералните щати настояли да се свика вселенски събор. Кралят съобщил за решението на Генералните щати на всички европейски монарси и навсякъде тази новина била посрещната с ентусиазъм. В самия Рим много сеньори, чиновници, граждани и свещеници, които изнемогвали от тиранията на светия отец, взели страната на Филип Хубавия. Над Бонифаций надвиснала явна опасност. Той решил да напусне града, където броят на неговите противници растял с всеки изминат ден. Като взел със себе си своите племеннички, фаворити и деца, той забягнал в Анани[10]. След като се настанил в новата си резиденция, папата сгромолясал върху френския крал нова отлъчителна була, още по-яростна от първата. Той проклинал Филип, неговото семейство и цялото му потомство и наложил интердикт на Франция. В същата була той призовал германците, англичаните и фламандците да тръгнат срещу Франция, като обещал райско блаженство на всички участници в похода.

Свикването на вселенски събор, който да осъди Бонифаций, било възложено на Ногаре. С помощта на един от племенниците на кардинал Колона той събрал отряд от осемстотин души. Под знамето на френския крал на разсъмване на 6 септември 1303 година войниците внезапно нахлули в Анани с викове: „Смърт на Бонифаций!“ Те превзели пътьом двореца на племенника на папата и започнали да обсаждат крепостта, в която се укривал светият отец. Когато видял, че съпротивата е безполезна, той влязъл в преговори и помолил да му дадат няколко часа да размисли и да се посъветва с кардиналите. Това било клопка: папата се надявал, че жителите на Анани ще се отзоват на неговия призив и с тяхна помощ той ще излезе победител в борбата. Но папата си направил погрешна сметка. Населението отказало да го защити. Когато изтекъл даденият срок, Ногаре и Колона заповядали на войниците си да щурмуват крепостта.

С надежда да направи впечатление на враговете си и да ги изплаши Бонифаций си наложил тиарата, облякъл папските одежди и с апостолски ключ и кръст в ръцете седнал на трона и зачакал победителите. Но и тук той се излъгал. Ногаре поискал от него да се яви на събора. Когато видял, че папата мълчи презрително, Колона го попитал, отрича ли се от папския сан. Въпросът разярил Бонифаций: той проклел краля на Франция, неговия род и потомството му и добавил няколко обидни думи по адрес на Колона. Последният не се сдържал и ударил на папата плесница. От удара с желязната ръкавица папата загубил съзнание. Полужив, той бил отнесен и заключен в една от залите на замъка.

Три дена папата бил затворник. На четвъртата нощ служителите на църквата успели да вдигнат жителите на Анани: те нападнали замъка и освободили Бонифаций. Когато се завърнал в Рим и установил, че там цари пълна анархия, папата паднал духом: не давал нареждания, а говорел само за проклятия и отлъчвания; след това той изпаднал в треска и в пристъп на ярост започнал да си хапе ръцете. Папата умрял на осемдесет и шест години, последните девет от които прекарал на престола.

Тъй като по онова време доброто и злото се олицетворявали от бога и дявола, за съвременниците на Бонифаций нямало никакво съмнение, че душата на светия отец се намира в ръцете на сатаната. Дори свещенослужителите доста често казвали, че Бенедикт Гаетани е осъден на вечен огън. От ръка на ръка се предавали рисунки, на които Бонифаций бил изобразен в недвусмислени положения.

Данте, съвременник на Бонифаций, го е настанил в своя „Ад“[11]. А един наивен летописец най-сериозно съобщава, че статуята на Богородица на гроба на Бонифаций, която била изваяна от белоснежен мрамор, на другия ден след поставянето й почерняла и по никакъв начин не могли да й върнат първоначалния вид.

За да си съставите съвсем пълна представа за Бонифаций, ще цитираме някои негови мисли. Те са взети от автентични документи:

„Да ми даде бог благополучие на този свят, за отвъдния живот не се тревожа.“

„Човешките думи не са по-безсмъртни от душите на животните.“

„В евангелието има повече лъжа, отколкото истина. Непорочното зачатие е нелепост, въплъщението на сина божи буди смях, а догмата за преосъществлението е направо глупост.“

„Парите, които е донесла на свещенослужителите легендата за Христос, нямат брой.“

„Религията е създадена от честолюбци за измама на хората.“

„Свещениците трябва да говорят това, което говори народът, но това не значи, че те са длъжни да вярват в това, в което вярва народът.“

„В църквата трябва да се продава всичко, което наивниците искат да купят.“

[1] Бонифаций VIII — папа (1294–1303 г.). ↑

[2] Целестин V — папа (1294 г.). ↑

[3] Схимник — монах, който си е наложил схима, т.е. дал е обет да спазва по-строги правила в сравнение с обикновените монаси, да води аскетичен, затворнически начин на живот. ↑

[4] Филип IV Хубавия — френски крал (1285–1314 г.). ↑

[5] Карл Валоа — брат на Филип IV, виден френски пълководец (1270–1324 г.). ↑

[6] Адолф Насауски — германски император (1292–1298 г.). ↑

[7] Едуард I — английски крал (1272–1307). ↑

[8] Фландрия — област в Северозападна Белгия. През XIII–XIV в. била обект на борба между Франция и Англия и фактически представлява независимо графство. В 1302 г. фландърските войски разгромили армията на Филип IV, който се опитвал да превърне графството в кралски домен. ↑

[9] Това е първото в историята на Франция заседание на Генералните щати, в които били представени трите съсловия. По-нататък кралете доста често търсели подкрепата на Генералните щати за провеждането на особено важни или спешни мероприятия. Но въпреки това Генералните щати не станали законодателен орган, контролиращ кралската власт. ↑

[10] Анани — малко градче в Апенините. ↑

[11] Данте Алигиери (1265–1321 г.) — велик италиански поет, автор на „Божествена комедия“, състояща се от частите „Ад“, „Рай“ и „Чистилище“. В XIX песен на „Ад“ се разказва за намиращия се в осмия кръг на ада папа Николай III, който предрича адски мъки на Бонифаций VIII и Климент V. Подобно пророчество се съдържа и в „Рай“ (песен XXX). ↑

Светата година

Сега нека видим по какъв начин Бонифаций е струпал колосалното богатство, което френските войници открили след превземането на двореца. Хронистът Уолсингам[1], английски монах, твърди, че „всички крале, взети заедно, едва ли имат толкова злато и скъпоценни камъни, колкото бяха намерени в ковчежетата на папската съкровищница“.

Преди всичко Бонифаций получавал огромни доходи от данъците, събирани в цяла Европа, от ежегодните вноски на свещенослужителите, които получавали подаръци от поклонниците. Но папата постоянно воювал с различни монарси и парите все не му стигали. Трябва да признаем обаче, че Бонифаций бил същински гений в областта на църковното изнудвачество. Именно на него папството дължи установяването на юбилеите[2]. Бонифаций декретирал светата година да се празнува на всеки сто години (по-късно срокът бил намален на петдесет, а по времето на Павел II — на двадесет и пет години).

Всъщност юбилеят означавал най-обикновено поклонение пред гробницата на апостол Петър. Поклонникът оставял своя дар до ковчега и получавал тесте скъпоценни индулгенции. Както виждате, хрумването на Бонифаций VIII е гениално по своята простота. Първият юбилей бил отпразнуван през последната година на тринадесетия век (1300). Следващият можел да се състои едва след едно столетие. И много фанатици при мисълта, че не ще могат да отпразнуват юбилея през 1400 година, не пожелали да се лишат от участие в тържеството. Вероятно с това се обяснява гигантският успех на първия юбилей, който надминал очакванията на папата. Флорентинският хронист Вилани[3] твърди, че за първия юбилей в Рим дошли над двеста хиляди поклонници. „Аз живеех в този град — разказва той, — когато вярващите започнаха да се стичат в Рим на огромни тълпи. Те идваха от четирите краища на света по старите римски пътища и това приличаше на преселение на народите. Двама духовници денонощно събираха с лопати доброволните дарения от гробницата на свети Петър. Юбилеят фантастично обогати Бонифаций, а и римляните направиха добри пари, като продаваха скъпо и прескъпо различни стоки на наивниците, дошли в Рим да получат прошка за греховете си и да си изпразнят кесиите.“

[1] Томас Уолсингам — управител на ръкописната работилница към Сент Олбанския манастир (близо до Лондон), автор на „Английска история“ (умрял към 1422 г.). ↑

[2] Юбилейни години — официално установени от 1300 г. столетни юбилеи на църквата. В 1343 г. Климент VI съкратил юбилейните срокове на 50 години, в 1389 г. Урбан VI — на 33 години (срокът на земния живот на Христос), а в 1470 г. Павел II — на 25 години (това положение се е запазило до днес). ↑

[3] Джовани Вилани — италиански хронист (1276–1348 г.), автор на труд по история на Флоренция. ↑

Къщичка в Лорето[1]

Юбилеят не е единственото изобретение на убиеца на Целестин. Тъй като постоянно имал нужда от пари, светият отец непрекъснато мислел за пътищата към кесиите на вярващите. Веднъж той заявил, че ангелите му обещали да пренесат от Назарет в Галилея (от територията на мюсюлманите) къщичката, в която светата дева се е родила, сгодила се със свети Йосиф и е заченала Христос от светия дух. И наистина не минали и осем дена и Бонифаций се обърнал към християните с покана да посетят Далмация[2], за да видят дома на божата майка, преместен от ангелите на една безлюдна планина, но скоро светият отец забелязал, че голямото разстояние, което трябвало да изминат повечето вярващи, за да стигнат до дома на Богородица, чувствително се отразява върху доходите му. И добрите ангели пренесли къщурката на друго място — в Реканати[3]. Свещенослужителите започнали да разказват какви чудеса стават всеки ден около къщичката: ветровете пеят дивни мелодии, дъбовете привеждат върхари, за да поздравят божата майка, а гората се озарява от невиждана светлина. Резултатът не закъснял. Поклонниците започнали да се трупат около къщичката. Никоя знаменита куртизанка не е имала доходите на мадоната на Реканати. Наистина самата тя не се ползвала от даровете, които й принасяли. От време на време папата изпращал свои ангели, които събирали съкровищата, натрупани в къщурката. Трябва да отбележим, че и разбойниците, които не били малко в тая местност, често обирали бедната дева Мария преди идването на папските агенти.

На Бонифаций никак не му се харесвала конкуренцията на неговите колеги от широкия друм. Той помолил ангелите да пренесат за трети път недвижимия имот и да го сложат на такова място, където ще бъде недостъпен за нечестивците. Ангелите пуснали къщурката в някаква нива. Но двама съседи започнали да спорят за парцела, на който била кацнала летящата къщичка.

И папата отново бил принуден да потърси услугите на ангелите. Те пренесли къщичката в Лорето и оттогава тя си стои там. Сигурно и ангелите са били доволни, че най-сетне угодили на Бонифаций: следващото пренасяне на къщичката би ги затруднило, тъй като тя била сложена в огромната великолепна черква, построена специално за запазване на светинята. Такава е историята на къщичката в Лорето.

Папа Бонифаций много талантливо спекулирал с човешката глупост и извличал от нея огромни печалби.

[1] Лорето — град в Средна Италия, близо до Адриатическо море. ↑

[2] Далмация — област на източния бряг на Адриатическо море, влизала в състава на Унгарското кралство, по-късно принадлежала на Венеция. ↑

[3] Реканати — град в Средна Италия, южно от Анкона. ↑

Триумф на шарлатаните

И така, навлизаме в XIV век. Но преди да преминем към него, ще си позволим да разкажем за някои интересни събития от царуването на Людовик Свети, най-нищожния от френските крале. Официалните историци, бидейки в повечето случаи съюзници на клерикалите, са обкръжили имената на този отвратителен монарх и на майка му с легенда, която трябва да се разобличи.

Людовик IX бил дванадесетгодишен, когато умрял баща му, отровен от граф Тибо, любовника на благочестивата кралица Бланка.

Синът на тази достойна жена получил блестящо възпитание: никой не можел да се мери с него в пеенето на химни в четенето на „Жития на светците“ и в молитвите. Наистина с това се ограничавали всичките му знания, но много ли трябва да знае човек, за да изпълни божествената си мисия, т.е. да се пролива кръв в името на Христос и неговата църква. За някои подвизи на Людовик вече споменахме, сега ще добавим само още няколко подробности.

Когато станал пълнолетен, Людовик IX взел от държавната хазна 8000 унции злато, за да купи от венецианците трънения венец на Исус Христос. Безграничната глупост на Людовик IX се проявила в тази сделка с целия си блясък. Монасите от абатството Сен Дени уверявали, че истинският трънен венец се намирал не у венецианците, а в техните ръце: те се позовавали на факта, че шиповете на този венец запазват зеления си цвят. Аргументацията им смутила краля и преди да вземе решение, той назначил експерти, които трябвало да проверят автентичността на реликвата.

Измамата била разкрита много бързо: оказало се, че венецът, който монасите показвали на вярващите и който им носел огромни приходи, бил направен от боядисано дърво. Тогава Людовик, горд със своята проницателност, незабавно изпратил във Венеция хора и им наредил независимо от цената да купят трънения венец. Той заявил на майка си и на придворните, че този венец непременно ще е истинският, след като монасите от Сен Дени притежават фалшивия.

Сделката направила сензация. Дребните князе, които в повечето случаи не били много богати, последвали примера на Венецианската република и започнали да използват невероятното суеверие на Людовик. Те се надпреварвали да му предлагат най-удивителни реликви и Людовик приемал всичко с благодарност. Той събрал в колекцията си такива редки предмети, като напречната греда на животворния кръст, копието, гъбата, чука, гвоздеите и останалата бутафория на разпятието. За всичко той плащал луди пари, които, разбира се, вземал от държавната хазна. Когато разбрали, че търговията със свещени реликви е твърде доходна работа, към нея се ориентирали и други поданици. Голяма търговия въртели във Франция гръцките монаси и италианските свещеници. Косми, отломки от кости и късчета изсъхнала плът вървели на баснословни цени. Естествено, купувачите били убедени, че тези останки са принадлежали на някой светец. Така например Генуа купила една магарешка опашка и платила за нея, без да се пазари, 1000 златни екю. Опашката била уж от магарето, с което Исус влязъл в Ерусалим. Историята с опашката е особено важна поради това, че продавачът бил един от църковните йерарси, на когото не можело да не се вярва. Друг прелат продал сеното от яслата, която уж била използвана като люлка на малкия Христос.

Пред вратите на дюкянчетата, където се продавали тези редки стоки, чуждестранните монаси разпалено приканвали купувачите.

„Насам! Насам! — крещели те. — Гледайте: ето стъкленицата с кръвта на спасителя, събрана в подножието на кръста от Мария! Ето съд със сълзите на Исус Христос! А ето мляко от Богородица!“

И вярващите изпразвали кесиите си. Френските духовници отначало завиждали на ириденциите, а после също започнали да фабрикуват реликви. Те съвсем резонно решили, че могат да подкопаят конкуренцията само с още по-необикновени стоки, и дали пълна свобода на необузданата си фантазия. На пазара започнали да се появяват предмети, които могат да възбудят само гръмогласен смях. Търгашите в раса предлагали празни кутии, които по думите им съдържали въздишките на Исус Христос, ковчежета с невидимите рога на Йосиф. А добрият крал Людовик Свети усърдно покровителствал тази търговия, твърдо уверен, че нищо друго не може да достави такова удоволствие на бога, с изключение, разбира се, на избиването на еретиците.

Шайка бандити

Папата, който управлявал на прага на XIV век, бил простодушен и сравнително честен човечец. Затова и понтификатът му не траял дълго. Той бил качен на престола на 27 октомври 1303 година под името Бенедикт XI[1]. След няколко месеца, веднъж по време на обеда, при него се явил един млад духовник, преоблечен като монахиня, и му поднесъл сребърно блюдо със смокини, които уж му били изпратени от игуменката на някакъв манастир. Нищо неподозиращият Бенедикт приел поканата, изял две смокини и предложил останалите на сътрапезниците си. Те отказали под предлог, че не искат да лишават папата от вкусни плодове. Същата вечер Бенедикт XI издъхнал в страшни гърчове. По този начин кардиналите се отървали от неудобния им папа.

Приемникът на Бенедикт XI Климент V[2] бил напълно достоен за кардиналите си.

Отначало той избрал за своя резиденция Лион[3]. Известно време при него идвали много епископи и абати, но той ги обирал толкова безскрупулно, че скоро посещенията се прекратили. Тогава Климент V започнал лично да обикаля епархиите. Той навсякъде опустошавал съкровищниците на черквите и манастирите, така че служителите на църквата започнали да съжаляват, задето принудили ненаситната ламя да излезе от двореца си. В източниците се казва, че на алчния папа му били нужни пет дена, за да откара златото и среброто, което измъкнал от подземията на Клюнийското абатство.

Когато изстискал докрай подчинените си, папата прибягнал до едно старо и изпитано средство. Той си спомнил, че IV Латерански събор[4] бил постановил: „Имуществото на еретиците и на техните съучастници принадлежи на светия престол, при което нито децата, нито роднините на осъдените имат право да претендират за ни най-малка част от това имущество.“ Опасявайки се, че Филип Хубавия ще бъде против прилагането на този декрет, Климент V му предложил да си делят приходите братски. Те бързо се споразумели и безброй клади пламнали в Италия, Испания и Германия и особено във Франция. Когато пламъците на тези клади погълнали жертвите, двамата короновани бандити си поделили заграбеното богатство.

Климент заемал папския престол в продължение на десет години. Без преувеличение можем да кажем, че всичкото си време, свободно от разврат, той посвещавал на трупане на съкровища, като си служел с най-отвратителни средства. Той предал на съда на инквизицията не само еретичните секти, но дори и храмовниците. Последният акт в неговата престъпна дейност било отравянето на император Хенрих VII.

След това изтощеният от разврат Климент V починал.

[1] Бенедикт XI — папа (1303–1304 г.). ↑

[2] Климент V — папа (1305–1314 г.). ↑

[3] Скоро след това папският двор бил преместен в Авиньон (в Южна Франция) и за 70 години (1309–1377 г.) папите фактически станали пленници на френските крале. През периода на този Авиньонски плен на папския престол били избирани само френски епископи. ↑

[4] XII вселенски събор, свикан през 1215 г. Това е най-големият събор на Средновековието. Утвърдил близо 70 постановления, между които и едно за безмилостното преследване на еретиците — валденси, катари и др. ↑

Йоан XXII[1]

След смъртта на Климент V апостолският престол две години останал вакантен. През това междуцарствие духовниците безнаказано ограбвали гражданите, а инквизиторите преследвали еретиците. Те били особено жестоки със сектата на лолардите[2], които проповядвали, че Луцифер и разбунтувалите се ангели били изгонени от царството небесно, защото поискали от деспота бог свобода и равенство. Лолардите твърдели освен това, че Архангел Михаил и неговата свита — защитниците на тиранията — ще бъдат низвергнати, а хората, които се подчиняват на царете, осъдени навеки.

Най-сетне френският крал Филип V[3] решил да сложи ред в свещената колегия. За да ликвидира междуцарствието, той измислил следния трик. Кралят извикал в Лион всички кардинали поотделно и им обещавал тиарата, но ги молел да пазят всичко в тайна. Никой не подозрял капана. В уречения ден всички се събрали в манастира, където ги очаквал кралят. И тогава Филип заявил, че няма да ги пусне, докато не изберат приемник на Климент V. После ги заключил и ги поверил на сигурна стража. След като изкарали цял месец на хляб и вода в съответствие с постановлението на папа Григорий IX, кардиналите капитулирали и избрали за папа Йоан XXII.

С яростта на неук и тъп човек Йоан XXII преследвал учените, понеже смятал новите открития във физиката, химията и астрономията за лукавщини на дявола. По онова време доста хора на науката, попаднали в затворите на инквизицията, били изтезавани до смърт и изгорени. Ще цитираме откъс от едно послание на Йоан XXII, показващо колко глупави обвинения предявявала църквата към мъжествените хора, които тласкали човечеството напред. „Научихме се — пишел папата, — че Жан Даман, лекарят Жан от Лимож, Жак Барбансон и някои други се занимават с магия: те си служат с вълшебни огледала и магически предмети, рисуват кабалистични знаци, викат духовете на мрака и погубват хора със силата на своите заклинания, натикват демоните в бутилки, хвърлят ги в кипяща вода и по този начин ги принуждават да им откриват бъдещето; те твърдят, че били способни да скъсят и продължат битието; освен това те организират заговори против нас и се опитват с помощта на магия и заклинания да ни лишат от живота и от тиарата. Затова повеляваме: постъпвайте с тях като с еретиците. Предайте ги в ръцете на инквизиторите — нека мъченията изтръгнат от тях признания, а после ги изгорете.“

За да попълни опразнената си хазна, Йоан XXII унищожил ордена на фратичелите[4], който бил утвърден от Целестин V. Позовавайки се на това, че Бонифаций VIII анулирал разпоредбите на Целестин, Йоан обявил монасите за еретици и си поделил с инквизиторите имуществото на този орден.

Когато францисканците се разцепили, той постъпил с тях по същия начин, като изпратил отцепниците на кладата. Тогава магистърът на ордена обнародвал остър протест, като заявил, че папата повече от всеки друг заслужава да бъде изгорен на кладата. Непокорните монаси изпратили оплакване до германския крал Людовик Баварски[5] с молба да сложи край на жестокостите на папата. Ето един откъс от този документ:

Кралю, от много години вече на трона на църквата седи престъпник, който дръзва в името на Христа да доказва правото си безнаказано да извършва всякакви престъпления, да ограбва кралете и народите, да умъртвява с нечувани изтезания мъжествените хора, отхвърлящи дръзките му претенции за непогрешимост. От името на нашите братя ние ви умоляваме, кралю, да положите всички усилия, за да съкрушите този страшен теократичен деспотизъм, който позори човечеството. Недейте чака содомитите и престъпниците да оковат народите и да погубят с покварата си здравата същност на трудолюбивите народи. Свалете папата, кралю, за да видим края на този позор!

На писмото на Людовик Баварски папата отговорил с отлъчване. Тогава кралят тръгнал с армията си към стените на вечния град и след ожесточена битка, в която и двете страни дали много жертви, Рим бил превзет. Населението посрещнало Людовик като освободител и настоявало за свалянето на Йоан. Кралят и този път се опитал да действува по мирен път, но Йоан XXII му отговорил с нова анатема. Тогава Людовик Баварски се убедил, че грохналият папа е изпаднал в маразъм, свикал голям събор, пред който един монах прочел дългия списък на извършените от светия отец престъпления, и предложил да се изкажат защитниците на папата. Тъй като никой не се обадил, Людовик сметнал, че има право да свали оногова, „който се нарече Йоан, но всъщност е само един нечестивец и еретик с ненаситна жажда за богатство“. След това Людовик връчил мантията, тиарата и пастирския пръстен на един обикновен монах, който приел името Николай V[6].

По такъв начин църквата отново се сдобила с двама папи. Докато единият от тях напразно се опитвал да заздрави нравите на духовенството, другият си седял във великолепния Авиньонски дворец, игнорирал постановлението на събора и продължавал да трупа пари. Отначало Николай V водел скромен живот, защото се стремял да даде личен пример на своите кардинали и монаси. Но обстоятелствата го принудили да продължи финансовата политика на своите предшественици: той започнал да продава бенефиции, църковни санове и привилегии. Но тъй като авиньонският папа постъпвал по същия начин, за всяка вакантна епископска катедра се явявали по двама претенденти. Лесно можем да си представим какви побоища и битки са се водили!

Агентите на Йоан XXII не скъпели златото и в края на краищата събрали в Рим отряд въоръжени наемници, които хвърлили в паника всички привърженици на Николай V. След това Йоан XXII обнародвал манифест, в който провъзгласил краля за еретик и го лишил от германския престол. Николай V бил принуден да избяга от Рим.

Ето един откъс от неговото послание до Йоан XXII, в което той му съобщава за отричането си от тиарата:

Аз чух как ви обвиняваха в ерес, симония, убийства и най-различни други престъпления. Въз основа на това ви смятах за най-недостойния от всички папи. По-късно разбрах, че никой не е по-достоен от вас за папския сан. Ето защо се отказвам от тиарата и съм готов тържествено да се отрека във ваше присъствие на всяко място, което благоволите да ми посочите.

Йоан XXII благодарил на Николай за посланието, с което той се покаял, и поканил клетия антипапа при себе си. Но щом доверчивият Николай пристигнал в Авиньон, агентите на увенчания с тиара негодник го натикали в едно подземие, където той трябвало да лежи повече от три години. Една заран тъмничарят, който носел на затворника хляб и вода, намерил вратата на килията му отворена. Николай V бил мъртъв: Йоан XXII заповядал да го удушат през нощта.

[1] Йоан XXII — папа (1316–1334 г.). ↑

[2] Лоларди — представители на една селско-плебейска ерес в Англия през XIV в. Настоявали за ликвидиране на манастирите, за отменяне на десятъка, за конфискация на църковните земи и имоти, водели борба против феодализма. ↑

[3] Филип V — френски крал (1316–1322 г.). ↑

[4] Фратичели — итал. братлета. Опозиционно настроени спрямо папата групи вътре в ордена на францисканците. Смятали, че затъналата в разкош и разврат църква се нуждае от радикална реформа, осъждали богатството на ордена, който формално трябвало да бъде просяшки. Били осъдени като еретици и подложени на гонения. ↑

[5] Людовик IV Баварски — германски император (1314–1347 г.). ↑

[6] Николай V — антипапа (1328 г.). ↑

Опрощаване на греховете по ценоразпис

Към края на своя понтификат Йоан XXII се опитал да смае цял свят, като изказал редица мнения по повод на това, как трябва да се държи един праведник, за да попадне в царството небесно. Мислите на светия отец без съмнение щели да предизвикат сред духовниците сериозни разногласия, ако Филип V не бил принудил папата да се отрече публично от своите тези, като го заплашил, че ще го изгори като еретик пред Авиньонския дворец.

Смятаме, че е интересно да цитираме някои параграфи от този труд, показващ, че светият отец е бил истински експерт в своята област. Документът, за който става дума, е озаглавен: „Такса за апостолската канцелария.“ И така:

„Духовник, допуснал плътски грях с монахини, племеннички или кръщелнички, получава прошка срещу сумата 78 ливри и 12 су.“

„Духовник, който иска да получи опрощение за противоестествен разврат, плаща 219 ливри и 15 су.“

„Свещеник, който е отнел девствеността на девойка, плаща 2 ливри и 8 су.“

„Монахиня, която многократно е грешила в своя манастир, както и извън него, и желае да стане игуменка, плаща глоба в размер на 131 ливри и 15 су.“

„Свещеник, желаещ да получи разрешение за съжителство с роднина, плаща 76 ливри и 1 су.“

Виждаме, че са били определени такси както за извършени, така и за предстоящи грехове!

„Прошката за прелюбодеяние, извършено от миряни, струва 27 ливри. За кръвосмешение да се прибавят още 4 ливри.“

„Жена, която желае да получи прошка и в същото време да продължи греховните си сношения, плаща 87 ливри и 3 су. Ако споменатото престъпление е било извършено от мъж, горната такса важи и за него.“

Нека минем към другите престъпления.

„Опрощението и гаранцията срещу преследване за такива престъпления като грабеж, кражба и палеж струват на виновниците 15 ливри и 4 су.“

„За причинена телесна повреда на жена си съпругът внася в канцеларията 3 ливри и 4 су. Ако мъжът е убил жена си, той плаща 17 ливри и 15 су. В случай че убийството е извършено с цел повторно встъпване в брак — 32 ливри и 9 су.“

„За убийство на брат, сестра, баща или майка — 17 ливри и 4 су.“

„За убийство на епископ или прелат — 131 ливри и 14 су.“

Как да не се умили човек: един епископ се оценява осем пъти по-скъпо от бащата и майката!

„Ако убиецът е убил няколко свещеници през различно време, той заплаща 137 ливри и 6 су за първия и половин цена за всеки следващ.“

„Еретик, който отново е прегърнал католическата вяра, плаща за опрощението 269 ливри. Синът на изгорен или екзекутиран еретик получава опрощение срещу 218 ливри и 16 су.“

„Духовник, който не е в състояние да плати дълговете си и иска да избегне преследванията на своите кредитори, трябва да плати в канцеларията 17 ливри и 3 су и дългът му ще бъде опростен.“

Интересно дали би задоволила подобна комбинация заемодателите?

„Онзи, който е нарушил правата на влиятелна личност, както и за контрабанда, плаща глоба в размер на 87 ливри и 3 су.“

Виновният, все едно, ще бъде обесен, ако го спипат агентите на влиятелната личност, но за сметка на това престъпникът получава късче пергамент, а светият отец — 87 ливри и три гроша, което е твърде съществено!

„Ако някой манастир възнамерява да промени дисциплината, за да установи по-строг режим, той внася в хазната 146 ливри и 15 су.“

Нима това не е гениално? Главата на църквата заличава напълно границата между понятието „порок“ и „добродетел“: за всичко си имат такса, а тя превръща всичко в източник на доход.

Рядко надарен папа излязъл тоя Йоан XXII! Изработеният от него кодекс представлява своеобразен шедьовър. Всичко е предвидено — очите на лешояда не са пропуснали нито една дреболия.

Ще направим една уговорка. Предшествениците на Йоан XXII също продавали опрощения за греховете и също търгували с църковни длъжности и звания. Фактически Йоан XXII не е внесъл нищо ново, той само необикновено разширил тази индустрия. Но в таксата на Йоан се оглежда истинският морал на църквата.

* * *

След Йоан XXII, който умрял на деветдесет години, членовете на свещената колегия спрели избора си на сина на покойния папа от сестра му, която той обичал не съвсем по братски. Колкото и да бил тъп този наследник, той все пак отлично разбирал, че не става за папа. Когато се убедил, че кардиналите твърдо са решили да го увенчаят с тиарата, той произнесъл историческата фраза: „Братя мои, вие се готвите да изберете за свой управник едно магаре.“ Трябва да признаем, че през седемте години от понтификата на Бенедикт XII[1] кардиналите нито веднъж не се разкаяли за своя избор.

[1] Бенедикт XII — папа (1334–1342 г.). ↑

Бандити с тиара

След смъртта на Бенедикт XII кардиналите на бърза ръка си поделили папската хазна и пристъпили към избирането на нов папа. Това бил Климент VI[1], голям развратник на своето време. Както и неговите предшественици, той се стараел да събере колкото може по-големи приходи от трудолюбивото паство.

През оная епоха вечният град представлявал крайно печална картина. Могъщите сеньори се стремели да завладеят града, като подражавали на северноиталианските тирани. Народът изнемогвал от насилията и безразсъдните действия на влиятелните князе и магнати. Пламенният републиканец Кола ди Риенци[2] призовал народа да отхвърли игото на двойния деспотизъм — на аристокрацията и на духовенството. В Рим се установил републикански строй и Риенци бил пренесен триумфално в Капитолий, където му дали титлата трибун и освободител на Рим.

Въпреки че бил син на кръчмар, Кола ди Риенци не изпаднал в опиянение от успеха; независимо от простия си произход той бил много развит човек и при това самоотвержен патриот. Тъй като разбирал, че не може изведнъж да се преодолеят предразсъдъците, които се коренят във вековното невежество, Риенци повикал папския легат и го настанил във Ватикана. С тази отстъпка той разчитал да парализира интригите на папата, защото отлично разбирал каква омраза към републиканския строй в Рим хранят императорът, князете и светият престол.

Климент VI бил твърде хитър, за да нападне открито Риенци, и само тайно, чрез свои агенти, подготвил в Рим контрареволюционен преврат. Щом настъпил благоприятен момент, той сразил трибуна с анатема, обявил го за еретик, отменил всички споразумения с него и заповядал на вярващите да се борят срещу Риенци, като заплашил с отлъчване онези, които се осмеляват да поддържат трибуна. В Рим избухнал метеж, организиран от папския легат. Когато Риенци наредил да ударят камбаните, за да призове римския народ на оръжие, всички черкви били вече завзети от въстаналите. Предрешен като монах, Риенци успял да избяга. Император Карл Люксембургски[3] приел Риенци и веднага го предал на папата. Риенци бил откаран в Авиньон и хвърлен в подземие, където трябвало да дочака съдебния процес, чийто резултат бил предопределен. Но на помощ на Риенци дошла чумата. През ония години черната смърт отнесла стотици хиляди души в цяла Европа. В самия Авиньон нейното опустошително действие било толкова страшно, че папата от страх забравил за своя пленник. Риенци могъл да се изтръгне на свобода и лишил папата от възможността да извърши още едно престъпление. Впрочем Климент VI имал достатъчно злодеяния, за да може с чест да носи тиарата на Христовия наместник.

Още в началото на своя понтификат Климент VI обявил за свещена 1350 година и по този начин скъсил интервала между юбилейните години с половин век.

Стеклите се в Рим фанатизирани поклонници били дори повече, отколкото по времето на първия юбилей. Всички къщи в града се превърнали в странноприемници, дори най-жалките килерчета се давали под наем срещу баснословни суми; населението било обхванато от златна треска.

След приключването на празненствата легатът на Климент VI потеглил от Рим за Авиньон начело на огромен керван от петдесет коли, натоварени със злато и сребро.

След смъртта на Климент VI за първосвещеник бил избран Инокентий VI[4], престарял, но изпечен негодник. Ето какво пише Петрарка[5] за Авиньон и неговия владетел:

В този град не съществува нито милост, нито милосърдие, в него няма нищо свято, нищо човешко… Въздухът, земята, дворците, къщите, улиците, пазарите, храмовете, съдилищата, папският престол и посветените на бога олтари — всичко е осквернено от лъжа, всичко е опетнено от мошеничество. В адския лабиринт на неговите каменни подземия властва хищният Минос… Само златото е способно да обуздае това чудовище, да го накара да се усмихне… В този град златото ти дава право да обезчестиш собствените си сестри, да убиеш родителите си; със злато се купуват ангелите, светците и самият Христос. Папата ще ви продаде всичко, с изключение на тиарата си…

* * *

След смъртта на Инокентий VI свещената колегия избрала за първосвещеник Урбан V[6], а негов приемник станал племенникът на Климент VI, Григорий XI[7].

[1] Климент VI — папа (1342–1352 г.). ↑

[2] Кола ди Риенци — италиански хуманист, глава на Римската република (1347 г.), опитвал се да обедини Италия, да обуздае феодалите. Провел редица мероприятия в полза на гражданите. Обаче в борбата срещу феодалите бил принуден да увеличи отново данъците, което подкопало неговата популярност и го принудило да напусне Рим. Инокентий VI го освободил от затвора, където той бил хвърлен от Климент VI, и се опитвал да го използва за свои цели. В 1354 г. му дал титлата сенатор в Рим. По време на едно въстание, организирано от феодалите, Кола ди Риенци бил убит (1354 г.). ↑

[3] Карл Люксембургски — Карл IV, германски император (1346–1378 г.). ↑

[4] Инокентий VI — папа (1352–1362 г.). ↑

[5] Петрарка, Франческо — велик италиански поет и писател-хуманист (1304–1374 г.). Освен знаменитите си лирични стихотворения е създавал хапливи сонети и трактати, в които бичувал пороците на папската курия. ↑

[6] Урбан V — папа (1362–1370 г.). ↑

[7] Григорий XI — папа (1370–1378 г.). ↑

Масово избиване на еретици

Григорий XI бил същият тиранин и изнудвач като предшествениците си. Еретиците отивали на кладата, а имотите им се конфискували в полза на папата.

Първата секта, подложена на гонения, била сектата на тюрлепените[1]. Старата поговорка: „Искаш ли да убиеш кучето — кажи, че е бясно“, изглежда, е била измислена във връзка с религиозните гонения. Както и да е, за духовниците в никакъв случай не може да се каже, че им е липсвало въображение, когато е ставало дума за увеличаване на техните богатства.

Из цяла Франция пламнали клади. Броят на жертвите на папската алчност и кралския фанатизъм бил толкова голям, че в много градове трябвало да се построят нови затвори. Сектата на тюрлепените била изтребена до крак, а сандъците на папската хазна пращели от злато.

Григорий XI съвсем не бързал да напусне Авиньон, където престоят му се превърнал в непрекъснат празник. Обзаведените с царски разкош дворци на папата и кардиналите били пълни с куртизанки, музиканти, танцьорки и шутове. Един епископ, на когото папата наредил да се завърне в Рим, си позволил да заяви: „Като искаш да накараш пастира да живее сред паството си, защо сам не се завърнеш в Рим? Сигурно защото новият ти дворец блести от злато и пурпур и населението на града, в който се намираш, ръкопляска на разюзданата ти свита. Сигурно защото тук безнаказано можеш да вършиш прелюбодейства, насилия и други престъпления. Знай, че и ние като тебе искаме да принасяме жертви на боговете, които си издигнал тук.“

Светият отец търпеливо изслушал тирадата и с усмивка отвърнал: „Нашият скъп епископ е прекарал нощта в някоя таверна и винените па̀ри, изглежда, са повлияли на неговия разсъдък.“

Разкошният живот на авиньонския двор струвал на папата много скъпо. Тъй като постоянно се нуждаел от пари, той предложил на легатите си в западноевропейските държави да издействат нови вноски в папската хазна. Но този път легатите се сблъскали с упоритата съпротива на управниците и претърпели пълно поражение.

Григорий XI изпил още една горчива чаша: английският учен богослов Уиклиф[2], който проповядвал независимост на британското духовенство от римската курия, отдавна тровел живота на папата. Григорий изпратил до лондонския архиепископ послание, в което нареждал да се арестува еретикът Джон Уиклиф и да се подложи на мъчения. Но Уиклиф бил подкрепен от Оксфордския университет и лично от краля и продължил да разобличава в своите речи и съчинения жестокостта на инквизиторите, престъпленията и скандалните истории на папския двор. Това било чувствителен удар за Григорий XI и може да е ускорило неговата смърт.

[1] Тюрлепени — еретическа секта от XIV в., чиито членове се отдавали на неудържим разврат. Била отлъчена от църквата от Григорий XI. ↑

[2] Уиклиф, Джон — английски богослов (1320–1384 г.), професор в Оксфордския университет. Изказвал се против принципа за непогрешимостта на папите, критикувал култа към светците и търговията с индулгенции, отричал тайнството причастие, искал църквата да се откаже от поземлената си собственост. Бил осъден като еретик. ↑

Крамола между хищници и бандити

Борбата между Рим и Авиньон пламнала веднага след смъртта на Григорий XI. От този момент започва „великото разцепление“ на християнската църква[1], което траяло петдесетина години. Християните се разцепили на две части, всяка от които признавала своя папа. Съперниците водели помежду си ожесточена борба, която струвала на народите в Европа големи жертви.

Френските и италианските папи се състезавали помежду си по безчинства и злодеяния. По този повод йезуитът Мембур пише:

В продължение на тринадесет века никоя схизма не е била по-ужасна от тази. Разцеплението било страшно не само с това, че в продължение на петдесет години църквата нямала законен папа, а и с жестокостите и престъпленията, извършвани и от двете страни.

За приемник на Григорий XI бил избран Урбан VI[2]. Два месеца след неговото възкачване на престола станало известно, че френските кардинали се събрали в Анани и излъчили друг папа. Те успели да подкупят едного от приближените на Урбан VI, който тайно изнесъл от Рим тиарата, ключа на свети Петър, пастирския пръстен и останалите символи на папското достойнство. Разяреният Урбан незабавно събрал армия и тръгнал за Анани, като разчитал лесно да укроти френските кардинали. Но се излъгал: той смятал, че ще има работа само с духовници, а се сблъскал с войници. Когато се завърнал в Рим, той научил, че си има конкурент на име Климент VII[3]. Вбесеният Урбан заповядал да избият всички французи, живеещи във вечния град, без да щадят нито децата, нито жените, нито старците.

Климент VII бил напълно достоен съперник на Урбан. Ето какво пише за него йезуитът Мембур:

Роберт Женевски (такова било мирското име на папата) бил избран на престола на 36-годишна възраст. Той имал императорски наклонности и навици. Не жалел никакви средства за приеми; херцозите, пратениците и сеньорите посрещал по царски. Той бил напълно неспособен за сериозна работа. Главен негов порок било неизмеримото му сладострастие; любовниците и фаворитите той си избирал между своите роднини и ги обсипвал с почести и подаръци.

Щом Климент VII се настанил в Авиньон, сред висшето римско духовенство настанало силно вълнение. Епископите и кардиналите започнали да се пренасят при младия и развратен папа, който се готвел да възстанови придворните нрави от епохата на Климент VI. Скоро Ватикана опустял. Между наместниците на Христос се завързала ожесточена борба, в която взели участие всички бандити от Италия и Франция — климентистите и урбанистите.

Но положението не се подобрило и след смъртта на Урбан VI. Римските кардинали можели да ликвидират разцеплението, като признаят за папа Климент VII, но те се опасявали от френско влияние и избрали помежду си нов папа, който приел името Бонифаций IX[4].

Бонифаций бил стиснат, а Климент VII — прахосник. Първият трупал злато и се наслаждавал на това, че го притежава. Вторият виждал в златото средство за задоволяване на своите страсти. Но в едно отношение папите си приличали: и двамата, без да се замислят, трупали пари по всякакъв начин.

Парижкият университет още в 1380 година направил опити да ликвидира разцеплението. Той ги подновил след избирането на Бонифаций IX, като изпратил на Климент VII твърде енергично послание, което направило на папата толкова силно впечатление, че той умрял.

Авиньонските кардинали, по примера на римските, побързали да изберат приемник на умрелия папа въпреки протеста на Парижкия университет. Но преди да пристъпят към избора, всеки кардинал положил клетва, че ако го направят папа, в случай на необходимост в името на обединяването на църквата ще се откаже от сана.

Изборът на френските кардинали се спрял на хитрия и упорит Бенедикт XIII[5]. Бенедикт се заклел да се откаже от властта, ако това е необходимо, но дори не помислял да изпълни обещанието си. Когато френският крал категорично му поставил въпроса за отричането, Бенедикт заявил пред пратеника на монарха: „Няма да се отрека! Нека вашият владетел знае, че съм избран за върховен първосвещеник по божия воля и никога няма да се подчиня на волята на човек!“ Предвиждайки, че този отговор на папата ще предизвика усложнения, кардиналите побързали да напуснат Авиньон. Опасенията им се оправдали. След няколко дена кралски войски обкръжили града и поискали да им предадат папата. Властите и гражданите на Авиньон категорично отказали да защищават Бенедикт XIII и на него не му останало нищо друго, освен лично от двореца си да командува гарнизона. Неговото положение изглеждало безнадеждно, но с помощта на един от кралските военачалници Бенедикт избягал от Авиньон и се укрил в една крепост, която се смятала за непристъпна. Оттам той съобщил на краля, че „с помощта на бога, ангелите и архангелите и цялото небесно войнство ще победи князете и сенаторите в името на възтържествуването на светата църква“.

Кралят се отказал от борбата с противник, покровителстван от самото небе: той сключил мир с Бенедикт и папата тържествено се завърнал в Авиньонския дворец.

Тъй като знаел за безграничната алчност на Бонифаций IX, Бенедикт се опитал с помощта на парите да накара своя съперник да се отрече от престола и изпратил в Рим делегация за преговори. Бонифаций IX тържествено изслушал пратениците на своя конкурент и помолил да му дадат време за размисъл. На другия ден той повикал тайно чуждите посланици, кардиналите, епископите, както и военните и цивилните представители на Рим, а след това поканил пратениците на Бенедикт. Когато делегатите влезли в залата, седналият на трона си в позата на триумфатор Бонифаций заявил:

Аз обвинявам антипапата, именуващ се Бенедикт XIII, в това, че се е осмелил да ми предложи позорна сделка, като ми обещава 10 милиона златни флорина за папска тиара. Предлагам на неговите агенти да засвидетелстват правилността на моите обвинения.

Делегатите на авиньонския папа обаче не били изненадани, тъй като, изглежда, са очаквали всякакви трикове от страна на първосвещеника. Те се заклели, че не Бенедикт XIII, а самият Бонифаций им е предложил тази долна сделка. Разяреният папа заповядал да арестуват представителите на Бенедикт и да ги подложат на разпит, за да ги принудят да си признаят лъжата. Но делегатите не трепнали и се позовали на неприкосновеността на парламентьорите.

Всичко това подкосило силите на Бонифаций, които и без това били разклатени от разпътния му живот. Няколко дена след описаното събитие, когато негово светейшество търсел забрава в прегръдките на една от любовниците си, той получил извънредно силен кръвоизлив, който не могъл да бъде спрян. Делегатите на авиньонския папа още не били напуснали Рим, когато похотливият Бонифаций IX предал душата си на… Венера.

За този папа с по-голямо право, отколкото за мнозина други мъченици, толкова възхвалявани от църквата, можем да кажем, че е пролял кръвта си за вярата.

Когато научили за смъртта на Бонифаций, делегатите на Бенедикт останали в града и започнали да раздават пари наляво и надясно с надежда да склонят кардиналите да признаят авиньонския папа. Кардиналите сложили в джоба си щедрия подкуп, но това не попречило да изберат Инокентий VII[6] за приемник на Бонифаций.

Мнозинството от италианското духовенство признало Инокентий VII, но населението поставило пред новия папа редица условия. Преди всичко римляните поискали градът да се управлява от народа. Папата отговорил кратко и изразително — той изпъдил народната депутация. Римляните се възмутили и се вдигнали с оръжие в ръка срещу първосвещеника. Ватикана бил превзет и папата трябвало да бяга от Рим.

Щом научил за това, неукротимият Бенедикт XIII веднага събрал войска и тръгнал за Италия. Той дебаркирал в Генуа, където наложил да го признаят за законен папа. Но докато Бенедикт бил на път, Инокентий VII чрез интриги и подкупи се завърнал тържествено в Рим. Тогава Бенедикт изпратил във вечния град свои агенти, които подкупили приближените на римския папа и отровили Инокентий.

Но и това не помогнало на Бенедикт XIII. Римските кардинали разбирали, че авиньонската курия ще спъва техните избори, ето защо не дочакали погребението на Инокентий и избрали за негов приемник Григорий XII[7].

Но колкото и да упорствали римските и авиньонските папи, разцеплението не можело да продължава вечно. Светските владетели започнали да проявяват явно нетърпение. Издръжката на два папски двора вместо един плюс разходите, свързани с борбата на тези папи, започнали сериозно да ги тревожат. Григорий XII и Бенедикт XIII усетили опасността и побързали да изиграят една комедия: и двамата изявили желание да се срещнат, за да сложат край на взаимната конкуренция. Цяла Европа се хванала на въдицата. Но скоро станало ясно, че папите са се наговорили да запазят предишното положение.

След като се завърнал в резиденцията си, за назидание на своето любимо паство Григорий XII конфискувал имуществото на онези духовници, които подозирал в стремеж да сложат край на разцеплението. Освен това той учредил цензурен комитет за надзор над проповедите. Тази мярка предизвикала протест дори сред кардиналите. Мнозина от тях напуснали двора на Григорий. И макар че той ги афоресал и наредил да ги изловят и подложат на изтезание с огън, повечето успели да избягат в Пиза. Когато се намерили в безопасност, кардиналите на Григорий обнародвали много остър манифест против папата. Към италианското духовенство се присъединили и авиньонските кардинали, които били готови да не се подчиняват повече на Бенедикт. Френският крал Карл VI[8] предупредил Бенедикт XIII, че ако не се сложи край на разцеплението, ще забрани на папата да стъпи в кралството му.

В отговор Бенедикт изригнал следното послание:

Върховният отец на вярващите, Бенедикт XIII, обявява: ако до 20 дена Франция не му се покори, той ще наложи общ интердикт върху всички френски владения и ще освободи вярващите от клетвата пред краля. Освен това той ще предаде короната на монарха на оногова, който ще бъде предан на делото на светата църква.

Това послание разярило Карл VI. Поведението и на двамата папи препълнило чашата на търпението и на светските князе. В края на краищата, докато Бенедикт и Григорий трескаво обикаляли градове и събирали привърженици, в Пиза се открил събор[9], който свалил и двамата първосвещеници и провъзгласил за папа Александър V[10].

Двамата разбойници, Бенедикт и Григорий, отказали да се подчинят на решението на събора и папите от двама станали трима. Така възникнало трипапство.

Понтификатът на Александър V траял по-малко от година. През това време фактически глава на църквата бил Балтазар Коса, един от фаворитите на папата. Още от първите дни на понтификата на Александър Балтазар се стремял да завладее тиарата. След дълги интриги той склонил придворния лекар на папата да го отрови и скоро Балтазар Коса се възкачил на светия престол под името Йоан XXIII[11].

[1] Великото разцепление на църквата — периодът след завръщането на папите (след като привършил Авиньонският плен) в Рим, през време на който английските, германските и италианските кардинали в Рим избирали едни папи, а френските, испанските и шотландските в Авиньон — други. Фактически траяло от 1378 до 1417 г. ↑

[2] Урбан VI — папа (1378–1379 г.). ↑

[3] Климент VII — антипапа (1378–1394 г.). Бил избран от кардиналите на Франция, Испания, Сицилия, Шотландия и Кипър. ↑

[4] Бонифаций IX — папа (1389–1404 г.). ↑

[5] Бенедикт XIII — антипапа (1394–1423 г.). Бил избран от кардиналите на Франция, Испания, Сицилия, Шотландия и Кипър. ↑

[6] Инокентий VII — папа (1404–1406 г.). ↑

[7] Григорий XII — папа (1406–1415 г.). ↑

[8] Карл VI — френски крал (1380–1422 г.). ↑

[9] Съборът от. 1409 г. трябвало да ликвидира църковното разцепление. Било взето решение да се свалят двамата папи и да се избере трети — Александър V. По този начин било сложено начало на трипапство. ↑

[10] Александър V — антипапа (1409–1410 г.). ↑

[11] Йоан XXIII — антипапа (1410–1415 г.). ↑

Йоан XXIII

Дори в тази колекция от негодници и престъпници Йоан XXIII се откроява с подвизите си. Няма престъпление, с което да не се е опетнил Балтазар Коса (както разказват, преди да стане духовник, той бил обикновен морски пират).

Народът веднага намразил Йоан XXIII и неаполитанският крал лесно успял да организира заговор против него. Но Йоан бил предупреден навреме и се спасил, като избягал в Болоня. Оттам той потърсил помощта на император Сигизмунд[1]. Отново бил свикан събор[2] — в Констанц. Йоан се тревожел от факта, че за място на събора е избран имперски град, обаче разчитал на интригантските си способности и на продажността на участниците в събора.

Събрали се общо над четири хиляди души, представители на духовенството, аристокрацията и занаятчийските корпорации, между които имало златари, обущари, бръснари, зидари, музиканти.

Историята не ни съобщава дали музикантите са си носили инструментите, за да дадат възможност на сеньорите и прелатите да потанцуват в почивките между заседанията. Възможно е да е станало тъкмо така, защото на събора не се чувствал недостиг на дами. Седемстотин и осемнадесет публични жени били поканени специално, за да обслужват участниците в събора. А църковните йерарси на всичко отгоре довели и любовниците си и се разхождали с тях съвсем открито из града.

Първите заседания обнадеждили Йоан: той бил сигурен, че като раздаде тайно подаръци, титли и бенефиции, ще привлече на своя страна най-влиятелните участници в събора. Но императорът, който внимателно наблюдавал маневрите на Йоан, неочаквано поставил на гласуване въпроса за свалянето на Йоан и предложението му било прието с грамадно мнозинство. Йоан скочил от мястото си, втурнал се към императора и заявил, че ще напусне Констанц, но няма да позволи такова унижение. Тогава Сигизмунд заповядал на офицерите си да подсилят охраната на градските порти и поискал от папата да се отрече от престола незабавно. В отговор на оскърбителните заплахи на Йоан Сигизмунд наредил да заведат първосвещеника в заеманото от него помещение и да го пазят добре. Но след няколко дена Йоан напил стражата, преоблякъл се като монах и избягал. Като се мъчел да се добере до Авиньон, той се укрил в Шафхаузен, а след това във Фрайбург. В посланието си до събора той посочил условията, при които бил съгласен да се откаже от папския сан: да си запази титлата постоянен легат в Италия, да му се отпусне пенсия от тридесет хиляди златни флорина, както и да му се дадат Болоня, Авиньон и още няколко града.

Участниците в събора разбрали, че всички преговори са безсмислени и че Йоан доброволно няма да се откаже от сана. Затова те решили най-сетне да обнародват постановлението за неговото сваляне.

В това постановление са изброени главните престъпления на папата. Въз основа на неопровержими факти било констатирано, че Йоан се е домогнал до тиарата, като отровил предшественика си чрез подкупено лице, което по-късно сам отровил; че е изнасилил триста монахини; че е имал престъпна връзка с жената на брат си; че се е отдавал на содомия с монаси; че е озлочестил цяло едно семейство — майка, син и три сестри, най-голямата от които била дванадесетгодишна; че е търгувал безсрамно с епископски катедри и дори с отлъчвания; че е изтезавал до смърт хиляди невинни хора в Болоня и Рим.

За всички тия престъпления съборът лишавал от сан Йоан XXIII и го предавал на светски съд, като „закоравял грешник, безнравствен негодник, симонист, подстрекател, изменник, убиец и развратник“. Присъдата съдържала общо седемдесет и четири точки, двадесет от които не били обнародвани: толкова ужасни били злодеянията на Йоан.

Констанцкият събор, който започнал дейността си с един справедлив акт — свалянето на Йоан XXIII, по-късно се опозорил, като осъдил на смърт двама учени — Ян Хус[3] и Йероним Пражки[4].

Ян Хус бил образован човек, който се отличавал с нравствена чистота и бил готов да пожертва всичко заради своите убеждения. Такъв бил и ученикът му Йероним Пражки.

Ян Хус и Йероним Пражки отдавна водели борба срещу църковните заблуди, против шарлатанството на свещениците. Те отричали и някои догми, като твърдели, че не папата, а бог прощава греховете, и не признавали непогрешимостта на папата.

Хус отишъл в Констанц, защото разчитал на даденото му от императора обещание, че ще му позволят да защищава убежденията си. Сигизмунд дори му издал гаранционна грамота. Но Хус бил арестуван веднага след пристигането си в Констанц. Окован във вериги, той изслушал смъртната си присъда, а след това бил предаден в ръцете на светските власти. Лишили го дори от правото да оспори достоверността на свидетелските показания.

Йероним Пражки пристигнал в Констанц, за да помогне на Хус, но още по пътя го арестували. Той също бил обявен за еретик и изгорен.

Споменът за тях ще остане в историята завинаги.

* * *

За да сложи край на трипапството, Констанцкият събор решил да свали и другите двама папи — Григорий XII и Бенедикт XIII, които продължавали да се представят за наместници на Христос. Григорий XII се отрекъл доброволно и бил назначен за епископ, но скоро след това умрял. А Бенедикт си оставал непоколебим и след напразни увещания съборът го свалил като разколник и клетвопрестъпник.

Първосвещеническата тиара се паднала на Мартин V[5].

Още щом станал папа, той се сблъскал с енергична опозиция. Някои кардинали дори започнали да публикуват насочени срещу него анонимни сатири. За да си отмъсти, той не могъл да измисли нищо по-добро от това, да изпрати на кладата множество последователи на Хус, които нямали никаква вина; според Мартин техните екзекуции трябвало да сплашат всички негови противници.

Когато Балтазар Коса изразил желание да се подчини на единствения законен представител на Христос, светият отец го посрещнал с възторг, обсипал го с подаръци и го назначил за кардинал, но след два месеца го отровил. След като се избавил от Коса, който му създавал големи грижи, Мартин V решил да се отърве по същия начин и от другия си конкурент — Бенедикт XIII.

Убийството не дало търсения резултат: преди да умре, Бенедикт възложил на двама кардинали да му изберат приемник и в продължение на няколко години ролята на антипапа се изпълнявала от Климент VIII. Но легатът на Мартин V подтикнал епископите и феодалите на Арагония да заплашат крал Алфонс, че ще го свалят, ако покровителства Климент VIII. Тогава Алфонс решил да ликвидира Климент и той бил принуден да се откаже от тиарата. Актът за отричането бил подписан през юли 1429 година. Така приключило голямото разцепление, което почти петдесет години държало в непрекъсната треска християнските държави в Европа.

Доволен, че най-сетне е станал единственият глава на църквата, Мартин решил да ознаменува триумфа си. Той започнал да подстрекава полския крал да обяви война на хусистите. Въпреки настойчивото послание на първосвещеника полският крал все пак не се решил отведнъж да се забърка в една авантюра, чийто изход му изглеждал твърде съмнителен. Но папата настоявал и в края на краищата кралят се подчинил. Обявен бил кръстоносен поход срещу еретиците с обещание да се опростят греховете на всички участници в него. Наемниците на краля и папата нахлули в Бохемия, но и този път католическият бог, който вероятно се е сражавал в редиците на папските войски, се уплашил от еретиците. Чехите печелели победа след победа. Армията на хусистите вселявала такъв страх, че дори само вестта за нейното приближаване всявала паника в редиците на неприятеля.

Новината за поражението стигнала до светия отец. Мартин V, който бил сигурен в победата на многобройната си армия, не могъл да преживее това разочарование и получил удар.

[1] Сигизмунд — германски император (1411–1437 г.). ↑

[2] Съборът се състоял между 1414 и 1418 г. в Констанц (на територията на днешна Швейцария). Целта на събора била да се възстанови единството на църквата и да се осъдят еретиците. Били свалени тримата папи и избран Мартин V; били осъдени на изгаряне Ян Хус и Йероним Пражки, освен това били приети пет декрета за реформиране на църквата: вселенските събори се превръщали в постоянен институт, контролиращ действията на папата. ↑

[3] Ян Хус — велик чешки хуманист, борец за национална независимост, вожд на реформацията в Чехия, професор в Пражкия университет (1369–1415 г.). В проповедите си рязко се противопоставял на германското влияние в страната и папската тирания, настоявал за отказване на църквата от нейните богатства, осъждал търговията с индулгенции. Бил изправен пред съда на събора в Констанц и въпреки гаранционното писмо на Сигизмунд бил екзекутиран на 6 юли 1415 г. ↑

[4] Йероним Пражки — виден деец на националноосвободителното движение в Чехия, приятел и съратник на Ян Хус (1370–1416 г.) Заминал за Констанц да спасява Хус, но бил заловен и изгорен на 30 май 1416 г. в съответствие с издадената от събора присъда. ↑

[5] Мартин V — папа (1417–1431 г.). ↑

Просветен шарлатанин и развратник

В 1458 година на апостолския трон се възкачил Пий II[1] — Еней Силвио Пиколомини. Той не отстъпвал на предшествениците си по жестокост, похотливост, алчност и високомерие. Но Пий II, който получил най-разностранно образование и в никакъв случай не може да бъде наречен невежа, дори само затова заслужава най-строго осъждане. На всичко отгоре Еней Силвио се смятал за писател. Странната смесица от езичество и християнство в неговите съчинения доказва, че за този човек религията е била само изгоден гешефт. Нима той е могъл да вярва в нелепиците, с които е пълна християнската митология?

След като се убедил, че апостолската съкровищница е ограбена от наследниците на предишния папа, Пий II се заел най-напред да уреди своите финанси. На едно от заседанията на Мантуанския събор той обявил поход срещу турците и получил от монарсите разрешение да обложи с нови данъци техните нещастни поданици, макар че и папата, и кралете ни най-малко нямали намерение да тръгнат към Турция, а още повече да се сражават с неверниците. На последното заседание Пий II обнародвал декрет, който утвърждавал върховната власт на папата не само над всички владетели, но дори и над самия събор. След това светият отец на бърза ръка събрал отряди от наемници и тръгнал за Рим, където в негово отсъствие жителите били провъзгласили република. Градът бил обсаден и неподготвеното за обсада население капитулирало. На другия ден папата пристъпил към масово екзекутиране на бунтовниците. В продължение на няколко дена палачите водели при него римски граждани, които след това били обесвани и обезглавявани. Рим дълго не могъл да забрави това клане!

Малко преди да умре, Пий II разиграл една комедия: отрекъл се от своята литературна дейност, с която се занимавал преди възкачването си на престола. В творенията на Еней Силвио се разказвало за неговите пикантни похождения, описвали се достойнствата на дамите, които го дарявали с благосклонност, описвали се техните скрити прелести и т.н. Неговата разюздана еротична фантазия не се поддава на описание.

[1] Пий II — папа (1458–1464 г.). ↑

Градина на мъченията

За приемник на Пий II бил избран кардинал Пиетро Варбо. Изправен пред необходимостта да си избере име, той заявил, че предпочита името Формоз (красив). Когато кардиналите чули това, избухнал оглушителен смях: новият папа бил изрод. Тогава той решил да вземе името Павел II[1].

Кардиналите поставили пред Павел II редица условия и той се заклел да ги спазва. Едно от условията било: да събере извънреден данък под предлог, че ще организира кръстоносен поход, и да си подели с кардиналите цялата печалба от тази финансова операция.

Първата част от условието Павел изпълнил много старателно; що се отнася до втората, той решил, че е по-изгодно да остави всичките пари в собствената си хазна. Естествено, кардиналите се разсърдили не на шега. Тогава папата се съгласил да назначи комисия от трима кардинали, която да контролира събирането на извънредния данък и подялбата. Великодушният жест на папата омиротворил кардиналите и те му дали пълна свобода на действие. От всички държави към Рим се стичали потоци от злато. Но апетитът идва с яденето — и Павел II започнал да измисля други начини, за да увеличи своите доходи. Той например много ловко използвал отлъчването. В неговите ръце то приличало на пистолета, който разбойникът от широкия друм опира в гърдите на изплашения пътник. След това той уволнил редица офицери и чиновници на курията, за да продаде по-късно техните бенефиции. Някои от чиновниците протестирали срещу това мероприятие. Особено енергично възразил прочутият историк Платина, който водел папската кореспонденция.

— Как се осмеляваш да ме съдиш? — свирепо го попитал светият отец. — Нима не знаеш, че всички закони се раждат в моята глава? Какво ми влиза в работата, че ти и твоите колеги ще живеете от просия? Такава е моята воля и няма нищо по-горе от нея на този свят.

Някои чиновници се убедили, че Павел няма да отстъпи, и решили да помолят всички монарси за свикване на вселенски събор, на който да бъде решен спорът им със светия отец. Платина бил предан на престола, той убеждавал папата да не се подлага на унижения и да отмени своята заповед. Вместо да се вслуша в съвета му, Павел II наредил да арестува Платина.

Трябва да отбележим, че светият отец бил кръгъл невежа и затова хранел омраза към учените и писателите. Неговата любима фраза била: „Религията трябва да унищожи науката, понеже науката е враг на религията.“

Римските власти и цеховите старейшини се развълнували от арестуването на един от най-популярните римски граждани и издействали освобождаването на Платина. Павел II трябвало да отстъпи, но той не се отказал от намерението си да се разправи с писателя. След известно време той подкупил лъжесвидетели, които обвинили Платина и неколцина други учени в заговор срещу папата. Те били подложени на разпит от инквизицията. Но нито Платина, нито неговите другари по нещастие потвърдили показанията на лъжесвидетелите. Тогава светият отец решил чрез изтезания да изтръгне от тях признание.

Най-напред започнали да мъчат Платина. Съблекли го гол и го завели в една сводеста стая, разделена на две със стъклена стена. В едната половина на стаята седял на трон папата, заобиколен от фаворитите си, а в другата изтезавали жертвата. Побивали осъдения на кол, висок деветдесет сантиметра, на върха с елмазено острие. Това е по-страшно от турски кол — там смъртта настъпва по-бързо. А тук всичко било нагласено така, че страданията да продължат няколко часа.

Но Платина не признал това, в което го обвинявали. Всички усилия на папата се оказали безполезни и Платина бил върнат в каменния карцер. Мястото му заели другите обвиняеми. Разкъсвали телата им с нажежени клещи, в раните им изливали разтопено олово, но палачите не могли да ги принудят да оклеветят Платина.

Тогава Павел II, който бил лишен от възможността да нарече Платина и другарите му държавни престъпници, ги обвинил в ерес. Но ето че се намесил император Фридрих. Той пристигнал в Рим за своя пай от данъците, събрани от неговите поданици, и настоял за освобождаването на Платина.

В заключение ще съобщим, че достойният първосвещеник забранил на римляните да пращат децата си на училище, защото смятал, че четмото и писмото са привилегия на свещениците.

[1] Павел II — папа (1464–1471 г.). ↑

Убиец с тиара

Франческо Албесколо дела Ровере — така се казвал кардиналът, който се възкачил на трона на апостолите след смъртта на Павел II. Достолепният прелат бил син на беден рибар, и като дете също упражнявал тази почтена професия. Разбира се, той щял да види римския двор колкото ушите си, ако късметът му не го бил срещнал със сеньор дела Ровере. Могъщият магнат прибрал младежа в двореца си и се заел упорито да осигури духовна кариера на своя любимец.

След като станал папа — под името Сикст IV[1], — Франческо ознаменувал възкачването си на престола с една була, според която незаконородените синове както на сегашния папа, така и на неговите приемници, получавали правата на римски князе. Безсрамието на декрета не смаяло никого, защото и преди избирането си светият отец не се грижел да прикрива своето безпътство.

Освен княжеската титла Сикст подарил на незаконния си син Пиетро Риарио кардиналска шапка и годишна пенсия в размер на един милион и петстотин хиляди екю — сума, която и в наши дни е огромна, а по онова време изглеждала направо баснословна. Но чудовищните капризи на куртизанката Тереза Фулгора, любовница на Пиетро, не се вмествали нито в тази, нито в каквато и да било друга сума. На Пиетро му помагали усилено — любвеобилната Тереза не отказвала на никого своите любезности и всички членове на свещената колегия се изредили в спалнята й. За щастие, прекрасната Тереза се заразила от лоша болест, предала я на възлюбения си и Пиетро Риарио умрял след двегодишни страдания, които го превърнали в развалина.

Сикст IV бил рядко щедър баща. Той раздавал на членовете на своето семейство правителствени длъжности, а на своите любовници и племенници — подаръци и огромни пенсии, прибягвал към всякакви мерки, за да издейства княжества за безбройните си деца, и разпалил с действията си междуособна война в Италия. В края на краищата кардиналите вдигали глас на протест срещу първосвещеника по повод на безсрамния му непотизъм[2]. Сикст IV сметнал, че е под достойнството му да обръща внимание на тяхното недоволство. Щедрият баща не се задоволявал само с папската хазна. Той устремил алчния си поглед към владенията на Флоренция и другите княжества, граничещи с Рим. Папата се опитал да направи тези княжества собственост на извънбрачния си син Йероним, на когото светият отец посветил всичките си грижи след смъртта на Пиетро Риарио. Тъй като разбирал, че управниците на Флоренция — могъщите Медичи — никак няма да се зарадват на този проект, и не се решавал да обяви война на Флоренция, Сикст скалъпил заедно с любимия си син заговор срещу двамата внуци на Козимо Медичи[3] — Джулиано и Лоренцо[4].

Архиепископ Франческо Салвиати, когото съблазнили с обещание за кардиналска шапка, се съгласил да ръководи заговора. Друг един съзаклятник на светото семейство, племенник на Йероним, заминал за Рим, за да се определи денят и мястото на покушението. Решено било да убият братята в черквата по време на литургията. Архиепископ Салвиати се съгласил да отслужи литургията и да даде сигнала.

В навечерието на уречения ден архиепископът събрал главните участници в покушението и им дал следните наставления: да се държат непринудено, за да не заподозре никой намеренията им; всеки да застане точно зад набелязаната жертва и когато всички коленичат и той вдигне купата със светите дарове (условния знак), да нанесе удара.

Заговорниците изпълнили инструкцията на архиепископа, но дали от страх, дали защото околните им попречили да се разположат правилно, те се нахвърлили всички едновременна върху Джулиано и го убили, а Лоренцо, макар че бил ранен, успял да се спаси с бягство.

Когато разбрали, че начело на шайката е стоял Салвиати, възмутените флорентинци обесили архиепископа и четиримата му съучастници пред прозорците на двореца на синьорията[5]. Те настоявали да бъде убит и кардинал Рафаел Риарио, който бил заловен в една от нишите на храма. Но когато той публично потвърдил, че заговорниците са изпълнявали заповедите на светия отец, Лоренцо Медичи го помилвал. След като пристигнал в Рим, Рафаел Риарио съобщил на папата резултатите от покушението. Сикст се разгневил и незабавно поискал от флорентинците да му предадат Лоренцо Медичи, когото обвинил в убийство на архиепископа. Папата получил решителен отказ и наложил на Флоренция интердикт, под предлог че републиката е нарушила ненакърнимите права на църквата, като е осъдила архиепископа на смърт чрез обесване. Той, светият отец, вече започнал да крои планове за отмъщение, но за голямо щастие на флорентинците нови грижи отвлекли за известно време вниманието му.

[1] Сикст IV — папа (1471–1484 г.). ↑

[2] Непотизъм — покровителстване на роднини, раздаване на високи титли, постове и доходни земи. ↑

[3] Козимо Медичи — Козимо I Медичи-стари, представител на известен банкерски род, който управлявал Флоренция (с интервали) от 1434 до 1737 г. в 1434 г. заграбил властта в републиката и станал диктатор (1434–1464 г.). ↑

[4] Лоренцо Медичи Великолепни — флорентински тиранин (1469–1492 г.). Периодът на неговото управление е свързан с връхната точка в могъществото на Флоренция и с разцвет на изкуствата, които той покровителствал. ↑

[5] Синьория — или приорат. Съвет на господарите — висш орган на властта в средновековна Флоренция. Синьорията се състояла от седем души и била възглавявана от гонфалониер (знаменосец) на справедливостта. ↑

Режете глави, но си плащайте!

Потънал в разкош и разврат, разточителният Сикст IV внезапно открил, че апостолската хазна е празна. Няколко години вече от християнските народи не били събирани данъци за похода срещу турците. Този трик вече не въодушевявал никого: прекалено много били злоупотребявали с него папите и легионите от монаси, които кръстосвали цяла Европа. Обстоятелствата налагали незабавно да се изнамери нещо ново. Папата наредил да се събира от всички християни специален данък: християните трябвало да отделят за светия отец една тридесета от своите доходи. Евреите били още по-зле — от тях събирали една двадесета. Впрочем и тоя път им провървяло, тъй като на негово светейшество не му хрумнало да конфискува цялото им имущество.

С присъщото си усърдие монасите енергично изпълнили заповедта на папата и скоро подземията на Ватикана се препълнили със злато, събрано чрез безсрамно изнудване. Това се усладило на Сикст IV и той незабавно измислил нов трик. Той разпратил свои легати във всички християнски столици и ги задължил да събират злато, без да се спират пред изтезанията, бесилките, кладите и всички видове угодни на бога екзекуции. За испански легат той назначил Родриго Борджия, който по-късно, когато стане папа, ще се прослави като един от най-големите престъпници в човешката история.

В Мадрид на тази противна личност бил оказан тържествен прием. Лично кралят излязъл да го посрещне и го съпроводил до определения за него дворец. Борджия пристъпил към задълженията си с ентусиазъм. Дори духовенството не се спасило от контрибуция. Трябва да отбележим, че по онова време испанското духовенство било изключително покварено. Испанските свещенослужители не само нямали никаква представа за чест и съвест, но на всичко отгоре били и крайно невежи — в това отношение те надминавали дори италианските си братя. Те се занимавали предимно с лихварство. С една дума, войнството било напълно достойно за такъв неокачествим предводител като Борджия. Под неговото опитно ръководство инквизицията в Испания укрепнала още повече[1].

Фанатичните католици се нахвърлили особено настървено върху евреите, които били натрупали значителни богатства. Алчното духовенство отдавна жадувало да сложи ръка на тяхното имущество. Най-сетне настъпил дългоочакваният момент. По онова време в Испания живеели около сто и петдесет хиляди еврейски семейства. Лицемерният крал, наречен Католика[2], поверил на прочутия доминиканец Томас Торквемада[3], „великия инквизитор“, мисията да покръсти нечестивците. Торквемада незабавно организирал кървава касапница, като обявил всички евреи извън закона. След издаването на този чудовищен едикт войниците от кралската армия и сеньорите само за една седмица избили над десет хиляди евреи. Както видът, на кръвта разярява биковете, така и това клане засилило беса на краля. Впрочем Торквемада не се нуждаел от подканване. Той и без неговите указания преследвал нещастните израилтяни с неумолима ярост. Мнозина от тях забягнали в други градове, но ръцете на инквизицията били дълги и тя настигала бегълците навсякъде, където и да се укриели; дори границите не били пречка за нея. Подвизите на Торквемада са достатъчно известни от учебниците по история. Ще отбележим само, че финансовите успехи от масовото унищожаване на евреите хвърлили Фердинанд Католика в такъв възторг, че той превърнал инквизицията в постоянно учреждение и създал специален съвет към инквизицията, начело на който естествено назначил Торквемада. Последният напълно бил заслужил толкова високата длъжност. Оттогава инквизицията в Испания заработила безспирно. Из цялото кралство никнели бесилки, пламнали клади и кръвта потекла под ударите на брадвата за слава на любвеобилния Христос.

Както е известно, инквизицията съществувала чак до XVIII век. Едва Великата френска революция я ликвидира!

[1] Инквизицията била въведена в Испания в 1480 г. и се ползвала с подкрепата на кралската власт. ↑

[2] Испанският крал Фердинанд V Католика (1479–1516 г.). ↑

[3] Томас Торквемада — доминиканец, глава на инквизицията в Испания, „велик инквизитор на Кастилия и Арагония“ (1420–1498 г.), яростен фанатик, автор на извънредно жестоки инструкции за изтезаване на еретиците, въвел в страната аутодафето. За 16 години издал смъртни присъди на повече от 8 хиляди души. ↑

Златна феерия

Сикст IV, разбира се, получавал значителни проценти от приходите на инквизицията. Този безкрайно алчен папа бил в същото време нечувано щедър към своите фаворити и любовници и затова цял живот за него парите били източник на непрекъснати мъчения. Наистина изобретателната фантазия на Сикст неведнъж го спасявала в затруднено положение. Така и сега, в един момент на остра парична криза, той внезапно си спомнил, че папа Павел II намалил интервала между два юбилея на двадесет и пет години, но юбилеят не се отпразнувал, тъй като папата се преселил в отвъдния свят: Сикст IV се възползвал от декрета на Павел и обнародвал нова була, с която възстановил пропуснатия юбилей. Булата приканвала вярващите да дойдат в Рим и да се запасят с индулгенции. Юбилеят бил насрочен за 1475 година. Въпреки войните, които опустошавали Европа по онова време, фанатизмът бил толкова силен, че множество поклонници се отзовали на поканата на Сикст IV.

Когато те измъчва страх от ада, как да не се възползваш от благодатта, която ти дава възможност да се наслаждаваш на днешния ден и да се освободиш от страха за утрешния?

Имало случаи, когато рицари изоставяли войниците си на бойното поле, за да отидат на поклонение до гробниците на апостолите. Вярващите, които поради недостиг на набожност или по други причини оставали в родните си места, не печелели нищо: пълчища монаси с титлата бирници на светия престол изнудвали от тях толкова пари, че те с лихва биха покрили пътните разноски и цената на индулгенциите. Всички християнски владетели изпращали на Сикст пребогати дарове, а техните пратеници им донасяли опрощение на греховете. Мнозина монаси лично пристигнали в свещения град. Знатни и прекрасни дами пристигнали в Рим, за да изкупят старите си престъпления или за да получат прошка за своите безбройни любовни похождения. Някои летописци твърдят, че папата се отнесъл извънредно галантно с прекрасните грешници, които дошли да искат прошка от него. Той не само им раздавал индулгенции, но и удостоил някои от тях с даровете на своя свети дух. Впрочем, светият отец смъквал от тях добри пари както за пергаментното свидетелство за опрощаване на греховете, така и за нежностите си. Парите преди всичко — такъв е бил винаги девизът на църквата.

Печалната история на трима млади храбреци

Към края на понтификата на Сикст IV в Италия все по-често започнали да избухват бунтове срещу тиранията на духовенството.

Олгиати, Лампанчио и Висконти — така се казвали тримата млади миланци, които били възмутени от жестокостите на тиранина Сфорца и намислили да освободят народа от него. Те решили да го пронижат с кинжал пред очите на всички, та ако ще стражата му да ги избие на място.

„Сфорца, един изключително жесток тиранин — пише летописецът, — обичаше за развлечение да заравя живи хора в земята.“

Естествено духовенството се разбирало много добре с този престъпен и презрян владетел.

На втория ден на Коледа, в 1478 година, Сфорца отишъл в базиликата „Св. Амвросий“[1]. Същия ден литургията се отслужвала от един висш църковен сановник. В разгара на тържественото богослужение Лампанчио и приятелите му се втурнали в църквата и разблъскали придворните около деспота уж за да предадат важно съобщение на негово сиятелство.

С плик в ръцете Лампанчио коленичил пред тиранина и… забил кинжала си в корема му. В същото време Олгиати и Висконти му нанесли удари в гърдите и гърба.

Убийството било извършено мълниеносно и Сфорца рухнал мъртъв в ръцете на посланиците на Ферара[2] и Мантуа, преди те да разберат какво е станало. Младежите се възползвали от суматохата и се хвърлили към изхода. Молещите се мълком им правели път. Но Лампанчио се заплел с шпорите си в полите на коленичилите жени и придворните го убили на място. Висконти бил хванат чак на изхода и го сполетяла същата съдба. Само Олгиати могъл да избяга, но бързо го открили и го подложили на ужасни изтезания.

„Войниците — разказва летописецът — хванаха мъжествения борец за косата и го повлякоха към двореца на инквизитора, като го обсипваха по пътя с удари и ругатни. Той беше осъден на чудовищна екзекуция: разкъсаха го с нажежени клещи. Олгиати понасяше всички изтезания с поразително мъжество. Когато преди екзекуцията инквизиторът го попита дали ще моли милост, мъченикът отговори: «Аз моля само за едно: моля тялото си, което се намира в ръцете на палачите, да запази силите си и да издържи всички страдания, за да мога да извикам от ешафода: Смърт на кралете! Смърт на свещениците! Да живее свободата! Да живее републиката!»“

Тази сила на волята, която би обезоръжила дори людоеди, само пришпорила яростта на инквизиторите. Олгиати не стигнал до лобното място, защото издъхнал още по време на изтезанията. Той бил само на двадесет и две години.

Такъв е страшният край на тримата мъжествени младежи, чиято история заслужава да я знаят потомците.

[1] Св. Амвросий — един от отците на църквата, архиепископ Милански (340–397 г.). ↑

[2] Ферара — херцогство в Северна Италия, на брега на Адриатическо море (главен град — Ферара). ↑

Финансовите операции на Светия отец

Гигантските суми, събрани от Сикст през време на юбилея в 1475 година, се стопили много бързо. Тогава на развратника с тиарата му хрумнало да създаде нови църковни длъжности и да ги пусне на търг. Той например продал управлението на арагонската църква на едно шестгодишно дете — сина на неаполитанския крал. Но кандидатите за тези титли се оказали малко и идеята не дала очакваните резултати. Светият отец трябвало да се задоволява със случайни гешефти, които сами му падали в ръцете.

Така например една година след юбилея португалският крал Алфонс V, вече грохнал старец, се влюбил в принцеса Йоана, своя близка роднина. Като спекулирал със старческата страст на краля, папата му разрешил да се ожени за принцесата срещу огромна сума. Но докато той изпрати булата с разрешение за брака, неаполитанският крал Фердинанд[1] му предложил да отмени тази була, като обещал на папата двойно по-голяма сума. Естествено, негово светейшество отменил разрешителната була, но, разбира се, не върнал парите, които португалският крал имал глупостта да му брои.

Оттук се вижда, че когато вършел своите долни своднически машинации под маската на богоугодни дела, предписани от религията, Сикст е бил по-безскрупулен във финансовите си операции и от римския император Веспасиан, който казвал, че парите не миришат[2].

Едно от най-позорните му деяния бил проектодоговорът, който не се осъществил по независещи от волята му обстоятелства. Но неговото съществуване е потвърдено от редица историци и летописци. Става дума за вероломния план на Сикст да измени на своите съюзници — венецианците, които по онова време водели кървава война[3] с Мехмед II[4].

Венецианската република била напълно изоставена от съюзниците си и нямала какво друго да стори, освен да сключи мир, като отстъпи на турците редица крепости и се съгласи на колосална контрибуция със задължението да плаща всяка година данък.

Кой знае, може би Исус, светият гълъб и неговата съпруга сега щяха да събират праха в митологичния музей заедно с останалите древни божества. Разбира се, тази хипотеза е малка парадоксална; трябва да предположим, че Сикст IV не е имал намерение да отстъпи на султана духовната и светската власт, която се намирала в ръцете на приемниците на апостола. Очевидно е ставало дума за територии… Но както и да било, експериментът не сполучил — папата предявил много големи искания. Султан Мехмед започнал да се пазари и в края на краищата преговорите се провалили.

[1] Фердинанд I — неаполитански крал (1423–1494 г.), син на Алфонс V. ↑

[2] „Парите не миришат“ — крилат израз, възникнал от една фраза на римския император. Веспасиан (69–79 г.), която се цитира от Светоний в „Животописа на 12-те цезари“. Когато бил упрекнат от сина си, че е обложил с данък обществените клозети, Веспасиан взел една монета и го попитал мирише ли. След като получил отрицателен отговор, той добавил: „А тия пари са направени от пикоч“. ↑

[3] 16-годишната война протичала с променлив успех. Според Цариградския мир от 1479 г. Венеция отстъпвала на Турция островите си в Егейско море и се задължавала да плаща ежегоден данък, но си запазвала островите Крит и Корфу и получила правото на безмитна търговия в Турция. ↑

[4] Мехмед II Завоевател — турски султан (1451–1481 г.). Водил широка завоевателна политика. По негово време паднала Византийската империя и Константинопол станал столица на Османската държава. Турските войски заграбили освен това обширни територии в Крим, на Балканите, в Мала Азия, нахлули в Сърбия и Албания. ↑

Трезви мисли

Папата бил принуден да се откаже от голямата афера и затова се постарал да се компенсира в цяла поредица от дребни операции, в резултат на които се получила доста кръгла сума.

Най-доходно предприятие било организирането на публични домове под високото покровителство на първосвещеника. Тези домове били предназначени специално за аристокрацията и духовенството, персоналът им се подбирал особено грижливо. Всяка година те носели на папата двадесет хиляди дуката. Достоверността на тази цифра се потвърждава от историка Корнелий Агрипа[1], който съобщава по този повод интересни неща.

„Прелатите от апостолската курия — казва той — също имаха известни права върху една част от приходите на тези домове. Това се смяташе за толкова естествено, че често ми се е случвало да чувам как епископите, пресмятайки своите доходи, казват: «Двата бенефиция[2] ми дават три хиляди дуката годишно, енорията носи петстотин, манастирът — триста, а петте курви в бардаците на папата ми носят двеста и петдесет.»“

Тъй като не искаме да подменяме фактите с предположения, ние няма да твърдим, че организирането на аристократически публични домове е било доходно перо за Сикст IV. Кардинал Санта Лучия може да е получил разрешението да открива публични домове безплатно, под формата на възнаграждение за някакви заслуги. Както и да е, самият факт е безспорен и заслужава да се спомене. Нека отбележим и това, че по някакви причини Сикст IV разрешил на кардинал Лучия и на всички членове на неговото семейство да се занимават със содомия през трите най-горещи месеца на годината.

Някои църковни автори се осмеляват да твърдят, че Сикст IV бил покровител на науките и изкуствата. Това твърдение е абсолютно несъстоятелно. Повод за него е дало купуването на известен брой ценни ръкописи, продавани на безценица от гръцки бежанци[3].

Светият отец просто, както се казва, се възползвал от случая и така обогатил с тези съчинения библиотеката на Ватикана[4]. В действителност той проявявал към писателите и художниците оскърбително равнодушие и дори жестокост.

По този повод Бейл съобщава една характерна подробност.

Нещастният Теодор от Газа[5] посветил целия си живот на превода на Аристотеловата „Зоология“. Той отнесъл на папата един екземпляр, богато украсен със злато и скъпоценни камъни. Сикст приел книгата и се заинтересувал колко струва подвързията. Когато авторът му съобщил цифрата, папата наредил да му платят за подвързията, без да прибави към тази сума мито един грош. Теодор от Газа хвърлил в Тибър парите на светия отец и се уморил от глад.

Нима негово светейшество е имал време да се интересува от писателите, от Аристотел и неговите преводи, когато трябвало непрекъснато да мисли за пари, и, както казва по-късно Данте, „да обогатява своите мечета“, да раздава на мнимите си племенници или синове ленни владения[6], да им търси жени и да разширява в същото време собствените си владения?!

Сикст се нуждаел от пари, за да осъществи един проект, който отдавна обмислял; освен това той не бил забравил своеволните флорентинци, които се осмелили да обесят Салвиати.

Благодарение на търговските си операции папата събрал необходимата сума, за да организира войска. Начело на нея той поставил синовете си и обявил война не само на Флоренция, определена от него за сина му Джеромо Риарио, но и на Венецианската република, която мечтаел да превърне в херцогство за един от племенниците си.

Достопочтен първосвещеник!

Отначало папската войска спечелила няколко победи, но в последния момент, когато й оставали още няколко усилия, за да превземе Венеция и Флоренция, главният нерв на войната бил поразен. Парите в папската хазна се свършили. Естествено войниците се сражавали не от любов към бога и неговите представители; те заявили, че ще захвърлят оръжието, ако не им се плати. Светият отец се оказал натясно и не могъл да измисли нищо друго, освен да въведе нов данък за войната срещу турците.

Това било вече прекалено — колкото и да били затъпели хората, тази була предизвикала всеобщо възмущение. Папските бирници се завърнали в Рим с толкова жалка плячка, че Сикст не могъл да задържи войските си. След три години грабежи, пожари и убийства той трябвало да моли за мир.

Когато разбрал окончателно, че не ще може да подари херцогство на любимия си Джеромо Риарио, папата се поболял от мъка и умрял.

След смъртта на Сикст римляните опожарили дворците на неговите племенници Риарио и дела Ровере; гневът и омразата им били толкова силни, че не пощадили дори дърветата в градините на царствените синчета.

Тълпата опожарила замъка, който първосвещеникът си бил построил с парите на поклонниците, разбила складовете с храните на светия отец и раздала продуктите на бедняците.

А когато редът в града бил възстановен, кардиналите можели спокойно да пристъпят към избирането на нов папа, за да заменят покойния негодник с друг.

[1] Корнелий Агрипа Нетесхаймски — известен германски историк (1486–1535 г.), автор на книгата „За несигурността и безполезността на науките“. ↑

[2] Бенефиции — лат., благодеяние; земя, която феодалът дава на своя васал срещу определено задължение. ↑

[3] Завоюването на Гърция от турците било съпроводено от масови кланета и населението трябвало да се спасява извън границите на страната. ↑

[4] Ватикан — хълм в северозападната част на Рим. Тук в края на V — началото на VI в. бил построен дворецът, който станал резиденция на папите (от края на XIV в.). По-късно думата Ватикан се превърнала в наименование на цялата папска държава. ↑

[5] Теодор от Газа — италиански хуманист, историк и граматик (1400–1476 г.), известен с многобройните си коментари и преводи на антични автори (Омир, Аристотел, Цицерон и др.). ↑

[6] Ленни владения — земи, които феодалът давал на своя васал за военна служба. За разлика от бенефиция се предавали по наследство. ↑

Избирателна бъркотия

Избирането на приемника на Сикст IV е блестяща илюстрация на корупцията, която царяла в свещената колегия. Още на първото заседание на конклава кардиналът на „Св. Марко“ получил шестнадесет гласа. Не му достигали три, за да спечели купата, т.е. тиарата. Тогава един негов колега — кардиналът на „Св. Петър“ — предложил да му осигури тези три гласа срещу двореца на споменатия кардинал, който се намирал близо до замъка Сант Анджело.

Кардиналът на „Св. Марко“ сметнал, че колегата му иска прекалено много, и затова му предложил да си избере от неговите имоти нещо не толкова ценно. Но кардиналът на „Св. Петър“ не отстъпвал и искал само двореца. Сделката не станала и оскърбеният кардинал започнал да обмисля заедно с вицеканцлера как да накаже упорития кардинал на „Св. Марко“.

Посред нощ те събудили всички прелати и започнали да ги убеждават да гласуват за Чибо, Мелфския кардинал. Те предложили на кардинал Савели за неговия глас един замък и длъжността легат в Болоня, на кардинал Колона — замък и длъжността легат в папската църква, а освен това рента от двадесет и пет хиляди дуката и други привилегии, които щели да му носят още седем хиляди дуката.

С кардинал Орсини те се спазарили за един замък и титлата пазител на хазната на светия престол. На кардинал Мартинузино обещали замък и епископия в Авиньон. Сина на арагонския крал направили пълен собственик на град Понтекорво; Пармският кардинал бил купен срещу двореца „Св. Лаврентий“ заедно с всички негови доходи. На Миланския кардинал обещали сана архиепископ в Латеран и длъжността легат в Авиньон. А за себе си кардиналът на „Св. Петър“ оставил един огромен домен[1] заедно с петте съседни имения и чин генералисимус на армията на светия престол.

Мелфският кардинал получил мнозинството от гласовете и бил избран под името Инокентий VIII[2]. Неговият колега от катедралата „Св. Марко“ разбрал какви интриги са били насочени срещу него и се опитал да оспори правилността на изборите. Той обсипал с обиди членовете на свещената колегия и се позовал на това, че е недопустима толкова бърза промяна в гласуването: предната вечер той бил получил мнозинството от гласовете, а сутринта за него бил подаден само един глас — и то собственият му!

Кардиналите само се подсмивали. Те заявили, че през нощта светият дух е успял да ги просветли и сред смеха и шегите на цялото благочестиво събрание било утвърдено избирането на Инокентий.

[1] Домен — част от феодалния чифлик, където се намирали жилището на господаря и неговата земя, която се обработвала от зависимите селяни. ↑

[2] Инокентий VIII — папа (1484–1492 г.). ↑

Убийство по пълномощие

До момента, в който се възкачил на светия престол, Инокентий VIII имал шестнадесет незаконородени деца.

По примера на своите предшественици веднага щом се настанил във Ватикана, той се погрижил да осигури своето потомство с бенефиции, епископства и княжества. Той се опитал дори да заграби част от Неаполитанското кралство за сина си Франциск, но крал Фердинанд му попречил отначало с дипломатически мерки, а после и с помощта на оръжието. Светият отец от своя страна високомерно заявил на пратениците, че техният владетел трябва да се подчинява на небесния властелин, чийто представител на земята е негово светейшество.

Войната искала от папата значителни средства. Той пуснал в действие всички похвати, с които си служели неговите предшественици. Папата имал дори наглостта да хвърли прах в очите на хората, като обявил прословутия поход срещу турците, който толкова пъти вече бил използван като прикритие за алчността на папите.

Инокентий искал да съсредоточи всичките си сили в борбата срещу неаполитанския крал, който бил опасен противник, и решил отначало да види сметката на някой си сеньор Буколини. Той се бил загнездил в град Озимо, близо до важния пункт Анкона[1], и нападал папските владения. Носели се слухове, че Буколини бил свързан със султан Баязид[2], на когото обещал да покори Италия, ако той стовари десет хиляди турци на крайбрежието на Романя[3].

Инокентий се опитал да срази Буколини. Той изпратил към Озимо дванадесет хиляди конници и осем хиляди пехотинци. Но гарнизонът на града храбро отблъснал всички удари на папската армия.

Тогава светият отец написал на кардинал Джулиани, който командувал неговата кавалерия, че ако не може да победи врага, трябва да го купи.

Буколини имал неблагоразумието да се съгласи с това предложение, отстъпил Озимо за седем хиляди златни екю и разпуснал войниците си. Два дена след пристигането на Буколини в Милано той бил намерен удушен в спалнята си: през нощта някаква проститутка удушила сеньора, за да компенсира на негово светейшество разхода от седем хиляди екю.

[1] Градове в Средна Италия (в Романя). ↑

[2] Баязид II — турски султан (1481–1512 г.). ↑

[3] Романя — област в Източна Италия. От XV в. влизала в състава на Папската област. ↑

Лов на хора

Инокентий VIII не се измъчвал от угризения на съвестта, когато убивал хората, които му се изпречвали на пътя. Впрочем, по-правилно ще е да кажем, че той изобщо не търсел никакви мотиви, за да оправдава престъпленията си. Посланията, с които Инокентий подканял легатите си да преследват по-разпалено еретиците, представляват паметници на неговата хладнокръвна жестокост. Ето как описва историкът Перен кръстоносния поход срещу валденсите:

Алберт, архидякон Кремонски, изпратен от Инокентий VIII във Франция, за да унищожи валденсите, получил от краля разрешение[1] да действа срещу тях без никакви съдебни формалности, като се ползва от помощта на кралския лейтенант Жак Лапал и съветника Жан Рабо. Тримата негодници — легатът, кралският лейтенант и съветникът — нахлули в долината на Лоара начело на банда свирепи наемници, за да избият нейните обитатели. Но не намерили там жива душа. Нещастните еретици се научили за приближаването им, грабнали децата си и се укрили в планините около плодородната долина, които изобилствали с многобройни пещери. Тогава архидяконът и неговите помощници организирали същински лов на хора. Те се отнасяли с хората като с лисици. Всеки път, когато откриели пещера, в която се спотайвали нещастниците, те затрупвали входа със слама или съчки и ги подпалвали. Хората в пещерите се задушавали от пушека, а ако правели опити да се измъкнат навън, те се натъквали на копията на войниците, които ги блъскали обратно в огъня.

Техните зверства будели такъв ужас, че повечето хора, които успели да се скрият от папските палачи, слагали край на живота си: клетниците се убивали взаимно или скачали в пропасти само и само да не бъдат изгорени живи.

Когато палачите нямали под ръка гориво, те зазиждали входовете на пещерите или ги затискали с огромни камъни. След като легатът си заминал, в планините били направени разкопки. В пещерите намерили над осемстотин детски трупа: децата се задушили от пушека в люлките си или в ръцете на своите майки, или пък измрели от глад.

Палачите на папата добросъвестно изпълнили мисията си: от шестте хиляди валденси, които населявали тази плодородна долина, оцелели шестстотин души, оплакващи смъртта на своите братя. Целият имот на тези нещастници бил разделен между Жак Лапал, кремонския архидякон, и Жан Рабо. Освен това легатът получил от папата епископски сан като награда за своята енергия и безпощадност.

[1] т.е. от френския крал Карл VIII (1483–1498 г.). ↑

Последните зверства на Инокентий VIII

След смъртта на султан Мехмед II двамата му синове, Баязид и Зизим, повели борба за трона, по време на която се проляло много кръв. Победеният Зизим побягнал в Египет, за да се спаси от отмъщението на брат си. Оттам той се прехвърлил във Франция и най-сетне отишъл в Италия да търси покровителството на светия отец, като се надявал, че там ще се намира в по-голяма безопасност, отколкото в кралството на Карл VIII.

Той пристигнал в Рим по времето, когато Инокентий бил изчерпал всичките си ресурси и трябвало да се откаже от своите планове във връзка с Неаполитанското кралство и да сключи мир с Фердинанд.

Появата на турския принц окрилила папата: той веднага си направил сметка каква полза може да извлече от раздора между двамата братя.

Когато на официалния прием церемониалмайсторът предложил на Зизим да целуне пантофа на папата, мюсюлманинът възнегодувал и се заклел в брадата на Мохамед, че никога няма да се докосне до това плашило. Преводачът благоразумно не превел думите на Зизим и казал само, че Зизим моли да бъде освободен от целуването на пантофа.

В друга обстановка Инокентий естествено би си разчистил сметките с упорития принц, но Зизим му бил необходим. Затова той започнал да го уверява в своето приятелство и дори тържествено се заклел, че ще извоюва за него цариградския трон.

Преди всичко папата, като гостоприемен домакин, прибягнал до шантаж и измъкнал от Баязид солидна сума, като го заплашил, че ще вдигне на Изток въстание в полза на Зизим. Освен това той принудил Баязид да подпише договор, според който Високата порта[1] се задължавала да доставя на папата войници всеки път, когато той поиска. Така негово светейшество получил възможност да възобнови борбата срещу Фердинанд. Но с това не се изчерпва цялата полза от историята на турския принц.

Както видяхме, предшествениците на Инокентий VIII многократно използваха кръстоносния поход срещу турците като повод за ограбване на европейските народи. Твърде вероятно е, че римската курия се е готвела да организира експедиция срещу султана със съдействието на неговия брат, който в качеството си на претендент на драго сърце би възглавил това начинание и сигурно е имал в Турция още доста привърженици.

Светият отец не можел да не се възползва от тази ситуация, но той естествено не се ограничил със събирането на данъци за войната с турците; в главата му бил узрял по-хитър план.

От една страна, той разпратил във всички европейски дворове легати, за да съобщят за свикването на събор, на който ще бъде провъзгласен новият кръстоносен поход. От друга страна, той водел енергични преговори със султана и се пазарял за цената на мира.

Както виждаме, Инокентий подгонил едновременно два заека и в противоречие с народната поговорка хванал и двата наведнъж.

На събора, където всички кралства, провинции и дори по-значителните градове изпратили свои делегати, било решено, че всички християни са длъжни да поемат разноските по войната с неверниците. Папата бил упълномощен да облага с данъци, да взема берии, да продава индулгенции, разрешителни грамоти и привилегии в такъв мащаб, който според него е необходим в името на кръстоносния поход.

Инокентий не пропуснал възможността да използва докрай даденото му право. Той прибрал във Франция, Германия, Испания, Унгария, Бохемия, Полша и Англия такава изобилна жътва, че се наложило да бъдат пристроени към апостолското хранилище няколко помещения, за да се побере докараното от бирниците злато и сребро.

По същото време преговорите на Изток също се увенчали с успех. Султан Баязид, стреснат от заплахите на Инокентий, се съгласил да му плати исканата сума. Нещо повече, той изпратил на папата и кардиналите извънредно богати дарове от скъпоценни камъни и в надбавка тридесет красиви черкезки девойки.

Даровете предизвикали ентусиазъм в двора на папата — мнозина дори заявили, че ще станат мюсюлмани. Разбира се, това било само шега: на тях не им трябвало да приемат мохамеданството, за да държат харем.

Освен разкошния подарък Баязид изпратил и сто и шестдесет хиляди златни екю за издръжката на Зизим и неговата свита. Успехът на плана на негово светейшество надминал всички очаквания.

Няколко дена след пристигането на турските пратеници в Рим при Инокентий се явила нова делегация. Тя била изпратена от халифа[2] на Египет, който обещавал на папата четиристотин хиляди дуката, Ерусалим като пълна собственост на християните и съдействие във всички завоевателни акции на папата на Изток в замяна на Зизим.

Пратениците не скрили от Инокентий своите намерения: египетският халиф бил намислил да сложи Зизим начело на своите войски и да свали Баязид, към когото хранел непримирима вражда.

Инокентий приел предложението: папите нямат обичай да се отказват от пари, за каквото и да им ги предлагат. Това решение било явно вероломство спрямо Баязид, но папата смятал, че е под достойнството му да се съобразява с подобни дреболии.

Освен това нима той не бил обещал да помогне на Зизим? Сега негово светейшество щял да изпълни обещанието си — нищо, че е за сметка на другото. И той обещал на пратениците при пръв удобен случай да изпрати Зизим в Кайро.

Преговорите се водели в пълна тайна, но още преди пратениците на халифа да напуснат Рим, турският посланик разбрал, че папата възнамерява да освободи Зизим въпреки всички дарове от султана.

По какъв начин е научил турският посланик за преговорите с халифа? Летописът не съобщава това, но можем да предположим, че сръчният и предприемчив папа сам е известил посланика за предложението, което му било направено от Кайро.

Турският посланик предложил на папата шестстотин хиляди златни екю, за да отрови Зизим. Първосвещеникът се съгласил. Той получил шестстотинте хиляди екю и дал височайшето си разрешение, но настоял да го осведомят как ще бъде осъществен планът.

Посланикът не заподозрял примката и уведомил папата, че на другия ден офицерът от охраната на неговия дворец Кристофор Макрен ще налее отрова в каната с вода на масата на принца.

Историкът Райналд[3], на когото дължим тези сведения, съобщава:

Инокентий одобрил този план и още същия ден посланикът предал отровата на убиеца. Но светият отец, който получил огромна сума от тази игра, нямал никакво желание да се лиши от своя пленник. Същата вечер Кристофор Маркен бил арестуван от папската стража и подложен на изтезания. Той признал вината си и бил осъден на разкъсване с нажежени клещи. След екзекуцията обезобразените му части били заковани на градската порта. Това въпиющо вероломство и мошеничество — добавя Райналд — прекъснало всички преговори и на другия ден посланикът отплувал за Цариград, като разгласил навсякъде, че светият отец е безсрамен измамник.

Инокентий не го било много грижа какво мисли или говори за него султанът и само се подсмивал: той си получил парите, а за него само това имало значение — всичко останало малко го интересувало.

Папата продължил още известно време да шантажира и да изнудва пари, като разпространявал слухове, че представителите на Баязид си заминали вбесени, понеже той отказал да подпише с тях мир. Тези слухове били подхванати от неговите сателити и му давали възможност да увеличи приходите от данъци. Последната мошеническа афера на първосвещеника вместо позор му донесла печалба.

Апогеят на бурните успехи на папата съвпаднал с края на живота му. Преди да умре, той имал и голямото удоволствие да принуди най-сетне неаполитанския крал да се отрече от владенията, които светият отец горещо желаел да даде на сина си.

Скоро след това събитие той умрял от апоплектичен удар. Според Инфесура[4] и други историци неговият лекар, опитвайки се да събуди жизнените му сили, прибягнал до престъпно средство — прелял във вените на умиращия кръвта на три момчета. Папата знаел за убийството на тези момчета и дал съгласието си.

Защо не, ние смятаме, че той е бил напълно способен на такава постъпка!

[1] Високата порта — възприето в средновековна Европа официално наименование на султанска Турция. ↑

[2] Халиф — титла на духовния глава на мюсюлманите, който се смята за приемник на Мохамед. В първите арабски държави (халифати), възникнали след Мохамед, халифите притежавали и светска власт. ↑

[3] Райналд — италиански историк от XVI в., приемник на Цезар Бароний, продължил историята на църквата до 1565 г. ↑

[4] Инфесура, Стефано — секретар на римския магистрат, привърженик на знатния род Колона, разпален противник на папите, които управлявали в края на XV в. (умрял към 500 г.). Автор на „Римски дневник“, обхващащ историята на папството от 1294 г. до 1494 г. ↑

Александър VI[1]

Борджия!… Име, което е станало синоним на всички пороци, но всъщност малцина знаят всички злодеяния на този истински дявол на земята.

Майка му, по баща Йоана Борджия (чието родословие някои историци извеждат от арагонските крале), съпруга на някой си Готфрид Лензоло, имала продължителна връзка с брат си Алфонсо Борджия, който заемал трона на апостолите под името Калист III.

Родриго бил плод на престъпната им връзка; този факт бил толкова очевиден, че Готфрид Лензоло се развел с жена си, отказал да признае детето и по такъв начин Родриго наследил името на майка си и на фактическия си баща.

Още като дете той се отличавал със своите изключителни способности и с необуздания си нрав. След като изучил юриспруденцията, той бързо си спечелил реномето на рядко красноречив адвокат, специалист по тъмните и мръсни дела. Но много скоро тази професия започнала да му тежи, защото го задължавала да се сдържа, и един прекрасен ден той сменил адвокатската тога с военния мундир. Сега вече нищо не му пречело да даде воля на долните си инстинкти.

По онова време той имал връзка с една испанка; тази вдовица, рядко красива жена, наистина била много по-възрастна от него и имала две дъщери. След като прелъстил майката, Родриго обезчестил нейните деца и ги пристрастил към чувствените наслади. Когато майката умряла, той затворил по-голямата дъщеря в манастир и запазил за себе си по-малката и по-хубавата. Тя му родила пет деца, от които останали живи Франческо, Цезар, Лукреция и Джифрид.

Седем години славата на веселия и развратен живот на Родриго гърмяла по цяла Испания и това доста спомогнало за избирането на неговия баща и чичо Алфонсо Борджия за папа.

Достопочтеният първосвещеник горещо обичал младежа. Щом го увенчали с тиарата, той побързал да извика Родриго при себе си; по негово настояване младият човек захвърлил мундира и навлякъл расото. Естествено, с помощта на високопоставения си покровител Родриго Борджия бързо направил духовна кариера. Само след няколко години той получил сана архиепископ на Валенция. След неговото пристигане в Рим папата му подарил бенефиции, който му осигурявал дванадесет хиляди екю годишен доход. Тази сума заедно с тридесетте хиляди дуката рента от наследствените имения позволила на Родриго да води живот на знатен магнат.

Тъй като смятал, че спазването на външното приличие ще го улесни да постигне честолюбивите си замисли, Родриго не взел възлюбената си в Рим, а я настанил във Венеция, където я навестявал от време на време.

Родриго получил архиепископството във Валенция, но бил освободен от прякото управление на своята епархия. Каликст III го държал винаги край себе си, защото любовта, която папата хранел към своя незаконен син, далеч не била само бащинска. Независимо от това външната строгост в поведението, лицемерната благочестива маска много бързо създали на Родриго реномето на свят човек. Малцина се досещали за истинския характер на връзките му със светия отец. Скоро папата назначил Родриго за вицеканцлер на църквата и кардинал дякон на черквата „Св. Николай“ с пенсия двадесет и осем хиляди златни екю.

От този момент всички помисли на Родриго били насочени само към една цел — да си пробие път до апостолския трон. Той заживял като същински отшелник, както съобщава Морис Лашатр; пред хора се появявал винаги със скръстени на гърдите ръце, със сведен поглед; говорел вдъхновено и важно, усърдно посещавал черкви, болници и богоугодни заведения, щедро раздавал милостиня, заявил, че ще завещае имотите си на бедните. Той проявявал дълбоко презрение към богатствата, ревностна любов към религията и нравствеността. И римският народ, макар че векове наред бил мамен от свещенослужителите, и този път се оставил да го излъжат. Родриго бил наречен Соломон[2] за неговата мъдрост, Йов[3] — за търпимостта му, и Мойсей[4] — за верността му към закона божи.

Продължавайки да се труди неуморно на своя пост, Родриго Борджия никога не пропускал заседание на свещената колегия, усърдно печелел симпатиите на своите колеги и проявявал необикновено смирение и благожелателност към хората — тъкмо онези качества, които напълно му липсвали. С мярка важен и в същото време непосредствен, сериозен и шеговит, той привлякъл на своя страна мнозина от кардиналите, посланиците и италианските синьори, които се тълпели около престола на светия отец. Притежаващ способността да крие учудващо ловко страстите си под маската на пълно безстрастие, той крачел настойчиво и обмислено към съкровената си цел.

Като мамел по този начин доверчивите хора, той в същото време поддържал кореспонденцията си със своята възлюбена и в писмата си разкривал подбудите, които го карали да играе описаната по-горе комедия:

Роза, любима моя, следвай примера ми: живей целомъдрено в очакване на деня, когато ще получа възможността отново да се слея с теб в безкрайно блаженство. Нека ничии уста не осквернят твоите прелести и никоя ръка не дръзне да смъкне покрова от онова тяло, което принадлежи единствено на мен. Още малко търпение и човекът, който е известен като мой чичо, ще ми завещае трона на свети Петър. Всичко ще се сбъдне с времето и когато му дойде ред. А сега прояви изключителни грижи за възпитанието на нашите деца, защото на тях им предстои да управляват народи и крале…

Обаче Родриго си направил грешна сметка!

Той се престарал и пламенността на неговите религиозни чувства само му навредила. В онази епоха добродетелността не била най-доброто средство за завоюване на апостолския престол. Станало му ясно, че се е заблуждавал, когато тиарата, към която толкова се стремял, била дадена първо на Пий II, а след това на Павел II, Сикст IV и Инокентий VIII. А те в никакъв случай не можели да бъдат наречени отшелници.

След провъзгласяването на Сикст IV за папа Родриго се убедил, че трудът му отишъл на халос. Купил титлата легат на Арагония и Кастилия и заминал за Испания, където разюзданите му оргии взели такива размери, че Хенрих Слабия[5] бил принуден да го изгони.

Тогава Родриго се завърнал в Рим. Той вече нямал какво да губи и настанил Роза с петте и деца в един дворец в покрайнините на града. Роза получила титлата графиня Кастилска (така се казвал интендантът на двореца, който сключил с нея фиктивен брак). Под предлог, че посещава своя приятел, кардинал Борджия всяка вечер навестявал възлюбената си и прекарвал нощите в оргии, които уреждал с Роза, с дъщеря си Лукреция и със синовете си Франческо и Цезар.

След смъртта на Инокентий VIII той се отказал от безплодното кокетиране с кардиналите и направо купил гласовете им. Най-сигурното средство да не му се изплъзнат и тоя път ключовете на свети Петър! Кардинал Орсини му продал своя глас срещу замъците Монтичели и Сариани; кардинал Сфорца бил назначен от него за вицеканцлер на римската църква. Кардинал Колона поискал срещу своя глас абатството „Св. Бенедикт“ с всичките му владения. Кардиналът на „Сант Анджело“ получил епископството в Порто, а освен това замък и изби, пълни с вино. Един удостоен с кардиналска шапка венециански монах, чиято глава се тресяла от старост, продал гласа си за пет хиляди златни дуката и за обещанието, че Лукреция Борджия ще прекара една нощ с него. След като подкупил цялата свещена колегия, Родриго бил провъзгласен за папа под името Александър VI.

„И така — викнал той, когато името на вицеканцлера на римската църква Борджия било извадено от избирателната урна, — аз съм папа! Наместник на свети Петър!“

„Да, ваше светейшество — отговорил му Сфорца, — вие сте избран за първосвещеник по всички църковни канони и ние се надяваме, че вашето избиране ще даде на църквата отдих за радост на целия християнски свят, защото сте избран от светия дух като най-достоен измежду нашите братя.“

Но когато новоизпеченият папа облякъл филона и без да крие своето ликуване, сложил на главата си дългоочакваната тиара, кардинал Медичи не могъл да се сдържи и прошепнал на ухото на седналия до него член на конклава: „Паднахме в устата на вълка, той ще погълне всички ни, ако не намерим средство да се отървем от него.“

Възкачването на Александър VI на папския престол не допаднало на всички европейски крале. Някои испански монарси се отнесли с недоверие към новия папа, защото Борджия се бил прочул в страната им със своите подвизи.

Най-сетне Борджия дал пълна свобода на естествените си инстинкти и страсти и смело започнал да афишира своите позорни връзки. Този алчен човек не се спирал пред никакво престъпление в стремежа си да направи своите деца богати. Един бенедиктински монах, съвременник на Борджия, твърди, че по времето на Александър VI Рим се превърнал в кланица.

Всичките му интереси и стремежи се свеждали до това, да направи децата си могъщи хора. Първородният, Франческо, той провъзгласил за херцог на Кандия[6]; на втория си син, Цезар, подарил архиепископството във Валенция. Но всички тези назначения представлявали само част от обширния план, скроен от Александър VI, който искал децата му да станат повелители на Неапол, Венеция и Флоренция, да господстват над цяла Италия и нейните провинции. Той мечтаел за победи, за големи завоевания; тъкмо това го подтикнало да си избере името Александър — в чест на най-големия завоевател на древността[7].

По онова време Италия била раздробена на безброй малки държавици. Отделните княжества водели помежду си борба на живот и смърт. Борджия решил да използва междуособните раздори и постепенно да подчини дребните и едрите владетели, а от техните земи и замъци да създаде княжества за своите деца.

Най-напред той успял да победи Венецианската република, оставена без подкрепа от завиждащите й дребни тирани от полуострова. След това с необикновена, чисто макиавелиевска[8] сръчност, прибягвайки към тайни убийства и открити военни действия, той лишил владетелите на най-богатите провинции от тяхното могъщество.

За да осигури подкрепата на завоевателната си политика, Александър VI се опитал да сключи редица споразумения. Като се възползвал от намерението на френския крал Карл VIII да нападне Неаполитанското кралство, той предложил на Фердинанд съюз при условие, че ще даде внучката си за жена на най-малкия син на папата заедно с владенията в Неаполитанското кралство. Предложението на папата било отхвърлено в оскърбителна за него форма. Тогава Александър повел преговори с Миланския херцог, като разчитал да се обедини с Франция против краля на Неапол. Но в това време починал старият Фердинанд и синът му, Алфонс Калабрийски, предпочитайки да има в лицето на папата съюзник, се съгласил да даде дъщеря си на младия Джифрид Борджия.

Договорът между папата и краля на двете Сицилии бил подписан тържествено в Рим. Направили невероятно пищна сватба. Алфонс дал на младоженците княжеството Сквилати и графството Кариати и се задължил да изплаща на Франческо Борджия пенсия от пет хиляди дуката. Що се отнася до негово преосвещенство, той получил като подарък десет хиляди дуката за дребни разноски. Тъкмо по това време тези пари много му трябвали, понеже църковната хазна била опразнена: оргиите на папата били погълнали всичкото злато.

Александър VI прибягнал към стария начин, който толкова често бил прилаган от неговите предшественици: той провъзгласил кръстоносен поход срещу мюсюлманите. „Необходимо е — казал той — да направим последни усилия, за да изтръгнем от ръцете на мохамеданите гробницата на Исус Христос.“ Из целия християнски свят плъзнали монаси, които приканвали да се правят пожертвования за светото дело. Подаянията рукнали в папските сандъци. Все още имало много идиоти, които искали да вземат участие в похода; много хора още вярвали, че могат да откупят греховете си с пари.

Когато папата решил, че дойната крава е дала всичко, което е могла, той спокойно прибрал в джоба си златото на благочестивите вярващи и вместо да организира кръстоносен поход, сключил съюз със султан Баязид.

Но това мошеничество бледнее пред новото престъпление на папата.

Това било по времето, когато Христофор Колумб открил Америка. Испанците и португалците нахлули в Новия свят. Богатството изглеждало толкова съблазнително, че двата доскоро приятелски народа се нахвърлили ожесточено един върху друг заради новите владения. Кралете на Португалия и Испания били католици и затова помолили папата да разреши спора им. Срещу съответно възнаграждение Александър VI естествено се съгласил да се нагърби с ролята на посредник. Той определил кой от кралете каква част от Новия свят да владее[9] и обнародвал була, в която изисквал да бъдат покръстени всички жители на новооткритите страни. Въз основа на тази була мисионерите[10] нахлули в Америка и започнали да грабят и избиват нещастните индианци. Именно благодарение на булите на Борджия откриването на новия континент се съпровождало с жестоко избиване на милиони туземци.

Междувременно Борджия омъжил дъщеря си Лукреция за Йоан Сфорца. А тъй като тя още преди това била сгодена с един арагонски аристократ, папата освободил дъщеря си от дадения обет.

По случай този брак, пише Инфесура, били уредени тържествени празненства, напълно достойни за Лукреция. Вечерта негово светейшество, кардинал Цезар, брат му Франческо, куртизанки и благородни дами присъствали на пира, по време на който за удоволствие на публиката актьори показвали неприлични сцени. На заранта Александър VI лично завел младоженците в брачната стая, в средата на която се издигало разкошно ложе без балдахин. Тук, по думите на летописеца, станали такива възмутителни неща, които не може да се опишат. Светият отец изпълнявал край ложето на дъщеря си функциите на матрона. Лукреция, тази Месалина, която от ранни младини участвала във вакханалиите на баща си и братята си, се преструвала на девственица. Това правело комедията още по-неприлична, и в края на краищата бракът бил осъществен в присъствието на цялото семейство на първосвещеника.

Папата се съгласил да омъжи дъщеря си, защото по онова време бил погълнат от нова страст. Той се влюбил в една девойка на име Джулия Фарнезе, сестра на някой си Александър Фарнезе, който бил обвинен във фалшификаторство. Борджия му простил престъплението; нещо повече, Джулия Фарнезе издействала на брат си кардиналски сан и по този начин подготвила почвата за скорошното му възкачване на папския престол.

Меденият месец на Лукреция траял само една седмица. Тя тормозела мъжа си, предпочитайки компанията на баща си и неговите изтънчени пирове, останала във Ватикана и категорично отказала да последва сеньор Сфорца в неговите владения. „Тя не напускаше стаите на светия отец“ — съобщава Йохан Бурхард[11], епископ на Чита ди Кастело[12], неизменен свидетел на „достойния“ живот на Александър VI. Той бил папски церемониалмайстор и с наивна добросъвестност записвал по часове всичко, което ставало в папския дворец. Именно на епископ Бурхард дължим многобройните разобличения на „подвизите“ на Александър.

Александър не само че не протестирал срещу желанието на дъщеря си да остане във Ватикана, но дори й разрешил да му помага в управлението на църквата; тя разпечатвала депешите до папата, свиквала свещената колегия. Много често непосредствено след някой пир тя председателствала съвещанието на свещената колегия, облечена като хетера, с разголени гърди, едва прикрита с прозрачен муселин. В този си вид тя се развличала, като задавала неудобни въпроси при обсъждането на най-неприличните дела. Присъствието на кардиналите не й пречело да бъде нежна с папата или да приема неговите милувки, така че дори свикналият с много неща епископ Бурхард, описвайки видяното, възкликва: „Позор! Ужас!“

В неговия дневник намираме следния епизод:

Днес негово светейшество, за да достави развлечение на госпожа Лукреция, накара да доведат в малкия двор на папския дворец няколко кобили и млади огнени жребци. С отчаяно цвилене и пръхтене хергелето от млади коне се пръсна из двора; жребците шумно се хапеха, преследваха кобилите и се качваха отгоре им под аплодисментите на госпожа Лукреция и светия отец, които се наслаждаваха на гледката от прозореца на спалнята. След това бащата и дъщерята се оттеглиха във вътрешните покои, където останаха цял час.

Бурхард не коментира този епизод и ние ще последваме неговия пример.

Нека преминем към договора, сключен между папата и султана — повелителите на християнския и на мюсюлманския свят.

Султан Баязид не преставал да се тревожи, откак научил, че египетският халиф е предложил на папа Инокентий VIII откуп за брат му Зизим. Баязид се страхувал, че някой ден Зизим ще застане начело на египтяните и ще го свали от трона. В продължение на няколко години той изплащал на Рим големи суми за издръжката на Зизим. Но след това му хрумнало да възобнови преговорите относно отравянето на принц Зизим, които се водеха по времето на Инокентий VIII и бяха прекратени по известни на читателя причини.

В посланието си до папата той пише:

До ден-днешен, монсиньор[13], аз редовно изплащах на ваше светейшество четиридесет хиляди дуката годишно за издръжката на брат ми Зизим. Но когато до мен достигнаха сведения, че вашият предшественик Инокентий VIII, макар че получаваше от мен значителни суми за охрана на честолюбивия принц, в същото време е преговарял с египетския халиф и е получил от него пари за освобождаването на Зизим, аз започнах да се опасявам, че вашият приемник ще се остави да го изкусят, ще даде войска на брат ми и ще му помогне да се опълчи срещу мен.

Вашите посланици разбраха добре причината за моите тревоги и ме посъветваха да се обърна към ваше светейшество с молба да успокоите разтревожената ми душа и да премахнете причината за моето безпокойство. Освен това те ме увериха, че вие ще се отнесете към предложението ми с благосклонно внимание.

Задължавам се да ви изплатя 3000 хиляди дуката, като прибавя към тази сума няколко града и освен това туниката на Исус Христос, ако ваше светейшество пожелае да премахне султан Зизим от този свят по начин, какъвто благоволи да си избере ваше светейшество. Тогава Зизим би се избавил от огорченията на земния живот и душата му би се пренесла в по-щастливия свят. Това ще бъде услуга за самия пленник тъй като според Мохамедовия закон той е длъжен да предпочете смъртта пред робството, а вие, достопочтени повелителю, също няма да извършите никакво престъпление спрямо вашата религия, понеже християните са длъжни да избиват еретиците и неверниците…

Можем да си представим колко се е зарадвал светият отец! Туниката на Исус Христос го поразвеселила, но мисълта, че му предстои да брои дукати, го зарадвала неописуемо. Естествено, той не се отказал от свещената туника; тази реликва на няколко пъти била продавана и препродавана, докато най-сетне станала собственост на църквата в Аржантьой; дори ако я сметнем за автентична, виждаме, че тя напълно се е рентирала.

Предложението на Баязид било особено приятно за папата: той знаел, че френският крал Карл VIII — настроен еднакво враждебно както към папата, така и към султана — не крие намерението си да сложи Зизим на отоманския трон[14].

Александър трябвало да бърза. Карл VIII вече бил предприел поход срещу Италия начело на страховита войска и за късо време завладяла няколко големи града. В името на Христа папата тържествено му забранил да напредва. Но Карл VIII отлично знаел колко струва светостта на папата, затова не обръщал внимание на анатемите и след като покорил Ломбардия, стигнал до папските владения.

Ние знаем как се държат храбреците, които заплашват отдалеч. Александър оставил на съхранение своите съдини и тиари в замъка Сант Анджело, заповядал да оседлаят конете и побягнал. Френската армия без загуби превзела Рим и Карл VIII заявил на папата, че има намерение да свика събор за свалянето на Александър VI като прелюбодеец, кръвосмесител, крадец и убиец. Папата станал по-отстъпчив и от името на Исус Христос разрешил на френския крал да завладее кралството на двете Сицилии.

Карл можел да мине и без благословията на папата, но по онова време било немислимо да се получи титлата крал на завоюваните земи без височайшето одобрение на наместника на свети Петър. Но Карл не се задоволил само с благословията и продиктувал на наместника на свети Петър сурови условия: Александър отстъпвал на Франция четири града: Витербо, Чивита Векиа, Терачино и Сполето. Съгласно договора Цезар Борджия оставал в ръцете на Карл VIII като заложник; кралят вземал и принц Зизим. Александър VI се заклел пред светото евангелие да изпълни всичко, което Карл поискал от него. Цезар Борджия също се заклел пред разпятието, че ще остане в лагера на Карл VIII, докато той не се възкачи на неаполитанския трон. Що се отнася до Зизим, той бил откаран здрав и читав във Франция.

Карл VIII и войските му напуснали Рим и се запътили към Неаполитанското кралство. Но още щом армията на Карл VIII напуснала границите на папските владения, Цезар Борджия нарушил клетвата си и избягал. По същото време нещастният Зизим умрял в страшни конвулсии, както казва Бурхард, „от такива неща“, които не били подходящи за неговия стомах. Преди да го предадат на Карл VIII, на него му дали отрова, която започвала да действа едва след няколко дена. По такъв начин папата изпълнил наведнъж две противоречащи си обещания: той предал Зизим на краля и в същото време отървал Баязид от неговия конкурент.

След известно време Карл VIII завоювал двете Сицилии. Но против него се образувала коалиция, в която влизали Венецианската република, Миланският херцог, кралят на Англия и курфюрст[15] Максимилиан. И Карл побързал да се върне във Франция, за да опази собствените си владения.

Когато минавал на връщане през папската територия, кралят се надявал да накаже Борджия, но последният, естествено, побързал да се скрие и се завърнал в Рим чак когато Карл VIII окончателно напуснал Италия.

Когато опасността да се завърне Карл отминала, Александър решил да осъществи онова, за което честолюбиво мечтаел неговия противник. Папата обвинил в измяна италианските синьори, чиито владения били завоювани от Карл. Той ги поканил на съвещание, но обсъждането завършило с това, че някои от тях били заклани на място, а онези, които се спасили с бягство, били умъртвени малко по-късно; имотите им станали собственост на рода Борджия.

Само Орсини избегнали клопката и повели мъжествена борба срещу папата. Цезар Борджия — полувойник, полукардинал — нахлул в Романя, за да покори васалите на Орсини, и извършил там толкова зверства, че изпадналото в отчаяние население позорно го прогонило.

Тогава Александър сменил тактиката и сключил съюз с кралете на Кастилия и Португалия, които влезли с войските си в Неапол, за да възстановят там властта на крал Фердинанд, когото Карл VIII лишил от короната. След като размътил водата, Александър започнал да лови риба и като същински виртуоз в тия работи издействал за сина си Франческо княжеството Бенеренто заедно с триста хиляди златни екю.

Франческо не се радвал дълго на своите титли и привилегии. Когато пристигнал в Рим, за да получи инвеститура от ръцете на светейшия отец, той уредил пищни празненства и се заобиколил с такъв блясък, че предизвикал завистта на брат си Цезар. Освен това Лукреция безразсъдно дарявала с благосклонността си Франческо, без да обръща внимание на по-малкия брат. Цезар сметнал, че природата е сгрешила, като е създала Франческо преди него. Той решил да поправи грешката и да стане първороден син на Александър VI и негов наследник. Веднъж към полунощ, след вечеря в дома на майка си Франческо — новият княз Беневентски — бил нападнат. Четирима души с маски му нанесли девет рани и трупът му с прерязано гърло бил хвърлен в Тибър.

Новината за изчезването на херцога бързо се разпространила из Рим. На другия ден Цезар Борджия заминал за Неапол. Това внезапно отпътуване било достатъчно красноречиво потвърждение на неговото участие в престъплението. „Въпреки това — разказва Бурхард — разтревоженият папа още хранеше някакви надежди да види своя Франческо и ни изпрати да го търсим по всички публични домове в Рим.“

След няколко дни римски лодкари извадили от реката трупа на херцог Беневентски. Александър продължавал да вярва, че първородният му син е заклан от врагове на рода Борджия; понеже не знаел кого да подозира, той подложил на изтезание мнозина знатни нотабили на Рим, избрани наслуки, и не прекратил арестите и изтезанията, докато не се убедил, че престъплението е извършено от любимия му син.

„Тогава — пише Бурхард — той пресуши сълзите си, заключи се в своите покои и се утеши в прегръдките на Лукреция, която също беше замесена в убийството.“

След известно време Цезар сметнал, че в Рим вече са забравили за гибелта на Франческо, върнал се от Неапол и се изправил пред баща си, сякаш нищо не се било случило. Папата целунал и прегърнал сина си в присъствието на всички членове на консисторията; той се вслушал в молбите му, освободил го от църковните обети и му позволил да си избере кариера, която отговаря на вкусовете и духа му. Нещо повече, по нареждане на светия отец Цезар Борджия наследил титлата, княжеството и всички привилегии на по-големия си брат; с една дума, Цезар хвърлил омръзналата му кардиналска шапка, заменил я с меча и станал гонфалониер[16] на папския престол.

В чест на помиряването с баща си Цезар уредил лов. Огромната свита от придворни фаворити, светски дами, куртизанки, шутове, танцьори и танцьорки била съпровождана от петстотин конници и шестстотин пехотинци.

„Четири дена — пише Томази[17] — те прекараха в горите на Остия[18], като се отдаваха свободно на поривите на плътта; пировете не прекъсваха и там цареше такъв разврат, който може да бъде измислен само от най-извратеното въображение. Когато се завърнаха в Рим, те превърнаха града във вертеп, в светилище на гнусотията. Невъзможно е да се изброят всички грабежи, убийства и престъпления, които се извършваха всеки ден в двореца на папата. Един човешки живот не би стигнал, за да се опишат всички подробности.“

Кардиналите проявявали пълно покорство пред Александър и посрещали с аплодисменти всички подвизи на светия отец и неговите деца. Те се просвали по очи пред Цезар, щом се появял в консисторията, защото прекрасно знаели, че той върши престъпления не само за да се избави от враговете на своя род, но и за да заграби наследството им.

„С трескава алчност той обираше и живи, и мъртви — пише Бурхард. — Най-голяма наслада му доставяше гледката на човешка кръв. Също като император Комод[19] навремето той жадуваше за нови и нови убийства, за да засити тигърската си натура. Веднъж той заповяда да заградят площада «Св. Петър», след като предварително бяха извели там военнопленници — мъже, жени и деца. Яхнал породист жребец, въоръжен, той препускаше по площада и го покриваше с трупове, а светият отец и Лукреция се любуваха на гледката от балкона…“ Но в съобщенията на капелана има и по-чудовищни подробности.

Ние вече споменахме, че Александър VI сключил съюз с кралете на Кастилия и Португалия. Интересите на двамата монарси напълно се покривали, ако не смятаме факта, че Фердинанд Кастилски, като близък роднина, се домогвал до португалската корона. Кралят на Португалия имал дъщеря, която бил изпратил в манастир. Когато наследницата на португалския крал поотраснала, манастирският живот й се сторил не дотам приятен. След като осъзнала грешката си, тя пожелала да се завърне сред хората и тайно поискала помощ от Александър. Папата милостиво приел нейните обяснения заедно с даровете й, освободил я от монашеските й обети и й разрешил да се омъжи за принц от кралски произход.

Това не влизало в сметките на Фердинанд Кастилски: омъжването на принцесата му отнемало надеждите за португалската корона и той изпратил на папата послание, като го упрекнал във вероломство.

Александър, който имал доста основания да се грижи за Фердинанд, се престорил на смаян. На португалската принцеса е разрешено да напусне манастира и да хвърли черното було на Христова избраница! Това не може да бъде! Просто, невероятно! Но ако наистина е така, за това е виновен кардинал-канцлерът, който се занимава с тези въпроси. Що се отнася до самия папа, него дори не са го уведомили. Той се заклел в самия господ бог, че нищо не знае за тази работа.

За по-голяма убедителност папата хвърлил в затвора кардинала, който завеждал папската канцелария, като го обвинил във фалшификаторство: той, представете си, бил изпратил разрешителна грамота на принцесата, като използвал неговото, на папата, име. Нещастникът бил затворен в каменен карцер почти гол. Оставили му само едно дървено разпятие, буре вода и светилник и го предупредили, че ще получава храна само два пъти седмично.

След два месеца папата сметнал, че волята на кардинала е сломена и изпратил при него един от агентите на инквизицията, за да убеди нещастника да поеме вината на папата върху себе си. Ако откаже — да го заплаши с доживотен затвор. А ако се съгласи — да му обещае, че папата не само ще го освободи, но и ще му върне всички негови длъжности. Кардиналът, който не виждал друг път за опасение, подписал декларацията в присъствието на свидетели. Щом получил необходимия подпис, пресветият отец незабавно свикал консисторията и осъдил нещастния архиепископ на обесване за фалшификация. Опасявайки се от неприятни изненади в деня на екзекуцията, Александър наредил да отровят архиепископа, а после пуснал слух, че престъпникът сам се отровил, за да избегне позора. Колкото до имуществото на кардинала, то било конфискувано от негово светейшество.

Ще добавим, че чудовищната измама не убедила Фердинанд Кастилски, тъй като престъпленията на Борджия били известни в цяла Европа. Той упълномощил посланика си в Рим да се присъедини към другите владетели, които били изпратили предупреждения до папата-предател.

През време на една аудиенция посланиците на няколко католически страни заявили на Александър VI, че неговите действия много навреждат на религията, и му предложили да проявява сдържаност и да сложи край на злодеянията си. Съвсем естествено е, че Александър възнегодувал, когато чул подобни думи, и дори заплашил посланиците, че ще ги изхвърли през прозореца. Той не подбирал изразите и по адрес на кралете: „Тия деспоти се осмеляват да упрекват наместника на свети Петър и сочат като моя вина някакви си убийства и грабежи, докато самите те отказват да дадат на децата си цели кралства и избиват в кървавите си разпри милиони хора! Махайте се, жалки сателити, и предайте на онези, които са ви изпратили, че аз доста трябва да се напрегна, за да се изравня с тях по престъпления!“ Ето един пример на безграничен цинизъм!

По повод на това не лишено от хумор изказване на папата Савонарола[20], проповедник и реформатор, отбелязва иронично: „Какво ли трябва да мислят народите за своите тирани, щом Александър смята краля за по-престъпен от себе си?“ Тези смели думи му коствали скъпо. Савонарола бил арестуван във Флоренция, изправен пред съда на инквизицията и изгорен на 23 май 1489 г.

В деня на екзекуцията на мъжествения проповедник Александър VI уредил в Рим празненство по повод на това, че Джулия Фарнезе му родила син. По този случай папата заповядал да окачат в базиликата, която била избрана за церемонията на кръщаването, един великолепен портрет на Роза Ваноцо. Вярващите трябвало да се кланят пред него вместо пред иконата на пресветата дева. След това той разтрогнал брака на Лукреция и Йоан Сфорца, когото обвинил в безплодие, и омъжил дъщеря си за младия Алфонс, херцог Бисалия, извънбрачен син на краля на двете Сицилии Алфонс Арагонски. Този съюз заздравявал влиянието на папата в Италия.

Междувременно умрял Карл VIII и френската корона била наследена от един представител на Орлеанската фамилия[21] — Людовик XII[22]. Новият крал мечтаел да смени омръзналата му жена Йоана с нова съпруга — Анна Британска. Александър му продал разрешение за развод и встъпване във втори брак. Цезар използвал случая и се нагърбил да отнесе в Париж булите на светия отец, защото разчитал да се срещне с Фридрих[23] — неаполитанския крал, който по това време се намирал във Франция. Цезар се надявал да получи ръката на неаполитанската принцеса. Фридрих го приел благосклонно, но дъщеря му високомерно отказала да се омъжи за незаконния син на един свещеник. Можем да си представим яростта на този деспот. Людовик XII не искал да си разваля отношенията с Ватикана и се помъчил да заглади обидата, нанесена на Цезар в неговото кралство: той му дал титлата Валентски херцог, венчал го с дъщерята на наварския крал и освен това му предоставил шест хиляди пехотинци и две хиляди коне.

Когато се завърнал в Италия, Цезар Борджия възобновил изтребителната война срещу дребните княжества в Романя.

След покоряването на Романя Цезар се завърнал в Рим, за да извърши нови престъпления, които замислил заедно с баща си. Цезар сключил съюз с френския крал и мечтаел да въвлече Людовик XII във война против Неаполитанското кралство: той мечтаел да си отмъсти за обидата, нанесена му от дъщерята на Фридрих, и като се възползва от междуособиците, да покори дребните княжества в Италия. Но всяко от тях било свързано с различни монарси от полуострова, включително и с херцог Бисалия, втория мъж на Лукреция. Какво да прави? Дявол да го вземе, трябва да се отърве от Бисалия!

Цезар и августейшият му баща решили да умъртвят херцога по време на празненството по случай юбилея, на който Лукреция трябвало да пристигне с мъжа си.

И ето че една лятна нощ, когато изкачвал стъпалата на папския дворец, херцогът бил опасно ранен от наемни убийци. Те му нанесли пет удара с кинжал, а след това избягали, сигурни, че той е мъртъв. Но херцогът успял да се добере до вътрешните покои и да повика за помощ.

Щом научил за станалото, негово светейшество наредил да повикат лекари. „Лекарите — отбелязва Бурхард — не се усъмниха в искрената скръб на папата, положиха всички усилия и спасиха ранения. Но една нощ, когато той вече беше на оздравяване, неколцина души с маски удушиха младия херцог в леглото му.“

При всеки удобен случай Александър се намесвал в брачните работи на владетелите. Той скъпо продал разрешителното за развод на унгарския крал, както и на краля на Португалия; последният дори удвоил сумата, за да получи разрешение да се ожени за своя близка роднина. (А в наши дни духовенството надига вой срещу разводите, като се позовава на светостта на брака!)

Освен това на светия отец му хрумнало да разиграе поредния водевил с кръстоносния поход. Отново наивните вярващи напълнили папските сандъци със злато и сребро, предназначено за извоюването на Ерусалим и божи гроб. Летописците съобщават, че само Венецианската република дала на Папата седемстотин деветдесет и девет фунта злато.

Тези огромни суми били изхарчени за пировете на негово светейшество и за завоевателните походи на Цезар.

За по-малко от четири години братът на Лукреция покорил редица големи и малки владения. Видните магнати на покорените градове били удушени или обесени по заповед на Цезар Борджия. По същото време светият отец с помощта на прочутата си отрова изпращал на онзи свят родителите или роднините на избитите жертви. Това било сигурна гаранция, че никой няма да претендира за заграбените владения.

Цезар мечтаел да се провъзгласи за монарх. Негово светейшество предприел заедно с придворните си и със своите любовници от двата пола обиколка из завоюваните от Цезар земи. Из целия път той щедро раздавал подаръци и уреждал празници за упоения от религията народ, като се стремял да възбуди на всяка цена ентусиазъм. На остров Елба папата уредил народни празненства и наредил да му изпратят красиви селянки, които да изпълнят местни танци в неговия дворец.

След като се завърнал в Рим, за да „прочисти стомаха си от меланхолията“, както се изразява един историк, Александър се заел да обсъди заедно с Цезар въпроса за тържественото коронясване на Цезар за крал на Умбрия и Романя. Необходими били големи парични суми и военни сили, за да бъдат принудени другите държави да признаят този акт. Освен това негово светейшество искал да се погрижи първо за останалите си деца и едва след това да се заеме с великите дела на любимия си син, от когото се възхищавал. Той дал на дъщеря си Лукреция Сполето, а на сина си Родриго, който бил роден от дъщеря му — Сермона; херцогството Непи той дал на един от синовете си — Йоан Борджия. На края осветил третия брак на Лукреция с Алфонс д’Есте, наследника на Ферарския херцог.

Сватбата на Лукреция станала през 1501 г. „Само осем години бяха изминали, откак Лукреция се омъжи за Йоан Сфорца, своя първи мъж — невъзмутимо разказва Бурхард. — Сватбата бе отпразнувана с такъв разкош, какъвто не е познавала дори езическата древност. На вечерята присъстваха всички кардинали и висши придворни духовници, при което от двете страни на всекиго стоеше по една благородна блудница, облечена само с прозрачна муселинена наметка и гирлянди от цветя. След вечерята петдесет блудници изпълниха танци, които приличието не ни позволява да опишем — отначало сами, а после с кардиналите. Най-сетне по сигнал на Лукреция наметките бяха хвърлени и танците продължиха под ръкоплясканията на светия отец. След това преминаха към други забавления. Негово светейшество даде знак и в банкетната зала поставиха симетрично дванадесет реда огромни сребърни свещници със запалени свещи. Лукреция, папата и гостите, хвърляха печени кестени, а блудниците ги събираха, като тичаха съвсем голи, пълзяха, смееха се и падаха. По-сръчните биваха награждавани от негово светейшество е копринени платове и скъпоценности. Най-сетне папата даде знак за началото на състезанието и започна невъобразима вакханалия, която не се поддава на описание: гостите правеха с жените всичко, което им дойдеше на ум. Лукреция седеше заедно с папата на една висока естрада и държеше в ръцете си наградата, предназначена за най-пламенния и неукротим любовник.“

Какво можем да кажем след всичко това за църковната нравственост!

Трябва да се има предвид, че всички тия отблъскващи факти не са измислица, това не е роман, а безпристрастна история.

А колко подобни случки от тази дейност на Александър VI сме принудени да пропуснем…

Напълно ясно е, че за да задоволява чудовищните си страсти, той винаги имал нужда от пари, а за постигането на тази цел всички средства били добри. Той не само мамел наивните християни с кръстоносни походи или с юбилеи, не само обагрял ръцете си с кръвта на ограбените от него богаташи, но прибягвал и към други отвратителни средства.

Твърде поучителен е списъкът на разрешителните грамоти на Александър VI. За да покажем колко низко може да падне папството, което претендира за абсолютната власт над хората, и за да разкрием същността на този религиозен деспотизъм, опиращ се на твърдението за непогрешимостта на папата, ще посочим за пример една от тези грамоти.

Папа Борджия, главата на римската църква, си позволил да утвърди в името на божието провидение един акт на содомия между баща и собствения му син. Този презрян баща бил кардинал Мендоза, архиепископът на Валенция, който помолил негово светейшество за разрешение да си вземе за любовник един от своите извънбрачни синове — Занет. „Ако искаме да бъдем добър управник — добавил цинично Александър, — не можем да откажем на поданиците си онова, което толкова пъти сме си позволявали самите ние.“

Настъпи такъв момент, когато дори изобретателната фантазия на Борджия се оказала изчерпана. Вече не останали рицари и барони, които можели да бъдат умъртвени, никой не търсел разрешителни грамоти. Освен това било ясно, че повече никой няма да се хване на въдицата с фантастичния кръстоносен поход.

Тогава Александър VI намислил да отрови своите кардинали, за да наследи техните богатства и да ги замени с нова свещена колегия, образувана изцяло от негови протежета.

Нека кажем няколко думи за прочутата отрова на Борджиите. За да не удължаваме излишно разказ си, ние премълчахме безбройните отравяния на обикновени римски граждани, чието единствено престъпление се състояло в това, че били богати.

Трябва да признаем, че Борджия издигнал техниката на убийството до съвършенство. Благодарение на собствените си специални познания в тази област и на съдействието на предани химици той могъл да създаде цял арсенал от съвършени отрови. Александър, Цезар и Лукреция действали лично или чрез свои агенти. Достатъчно било агентът, като се разхождал по улиците или площадите, да убоде с игла посочения му минувач и жертвата падала мъртва. В резервоара на иглата имало отрова, само една капка от която би могла да убие як бик.

Това семейство си имало любима отрова без мирис и цвят; получавайки по една капка от тази отрова веднъж седмично, пациентът умирал постепенно, точно в предварително избрания срок. Именно на това разчитал отровителят, за да заличи дирите си. Примесена с кафе или шоколад, отровата запазвала качествата си, но във вино губела своята сила и затова папата се отказал от нея.

Когато бил открит Новият свят, Александър VI заповядал на мисионерите си да му донесат от Америка разни отровни треви, от които неговите химици изработили безброй видове страшни отрови. Цезар Борджия се научил да разрязва с отровен нож праскова по такъв начин, че сам да изяде едната й половина и да остане невредим, а поканеният на обед гост, който получавал другата половина, да умре.

Прочутото вино на Борджиите имало това качество, че действието му проличавало чак след няколко години: първо опадали зъбите и косата на човека, после излинявала кожата и на края той умирал след дълга и мъчителна агония.

Лукреция имала един съвсем обикновен наглед ключ, с помощта на който изпращала на онзи свят любовниците си, когато искала да се отърве от тях. Ухото на този ключ завършвало с незабележимо острие, което тя намазвала с отрова. Обикновено тя възлагала на жертвата си някакво поръчение и давала ключа от бравата, която се отваряла трудно. Галантният любовник стискал здраво ключа, одрасквал си кожата и след едно денонощие умирал.

Цезар пък си имал не по-малко интересен пръстен. Гладък от външната страна, той се състоял от два лъвски нокътя, изработени от остра стомана. Тези нокти се намирали отдолу и при ръкуване се впивал в плътта под натиска на средния пръст. Те били покрити с дълбоки жлебове; вероятно те изпускали отровата. Някъде в тълпата, например на бал, Цезар, скрит под маската си, хващал ръката на човека, когото искал да изпрати на онзи свят, впивал дълбоко „лъвските нокти“ и веднага след това изтървавал съдбоносния пръстен. Нима е било възможно да се намери престъпникът в тълпата от маски? И дори когато тайната била разгадана, кой би посмял да обвини сина на първосвещеника?

Ключът на Лукреция и пръстенът на Цезар дълго не излизали от употреба дори след тяхната смърт: оказало се, че престъпниците имат много ученици и последователи.

Когато искали да се отърват незабавно от своя враг, Борджиите прибягвали към кинжала или бързодействащите отрови.

Точно такава отрова решил да използва Александър VI, когато намислил да види сметката на кардиналите. Неговият злодейски план трябвало да бъде осъществен през време на един тържествен обед.

Не било лесно да примами църковните йерарси на обед. Прелатите, естествено, щели да се отнесат към гощавката с голямо недоверие. И папата разбрал, че повечето от тях ще намерят удобен предлог и ще отклонят поканата му, ако той реши да ги събере в своя дворец. Тогава той помолил кардинал Корнето да му отстъпи за един ден двореца си, за да уреди пира там. Замисълът на папата успял: кардиналите приели поканата.

В уречения ден още от сутринта Александър изпратил своя иконом в двореца на Корнето, за да надзирава сервирането, и му дал две бутилки вино. Той му наредил да вземе всички предпазни мерки, да ги скрие на сигурно място и безпогрешно да налива от тях само на посочените му хора.

Нито един от кардиналите не забравил да дойде на пира и когато се появил в двореца със сина си, негово светейшество веднага могъл да пресметне каква печалба ще му донесе този обед. Жегата на августовския ден била изнурителна. Александър и Цезар дошли на пиршеството пеш, казали че са изморени, и поискали нещо разхладително. Икономът бил излязъл за малко и един от слугите се втурнал да изпълни молбата на негово светейшество. Александър по навик изпил чашата си на екс. Цезар разредил виното с вода. Щом изпразнили чашите, те почти мигновено усетили силни болки в стомаха. Слугата, който не знаел нищо, им бил поднесъл скритата от иконома кана. Светият отец получил страшни гърчове. Трябвало веднага да го пренесат в двореца, където издъхнал през нощта; лекарите били безсилни дори да облекчат страданията му. Това станало на 18 август 1503 г.

Цезар се намира между живота и смъртта, но разредената с вода отрова загубила силата си и здравият организъм успял да я победи. Въпреки жестоките страдания той все пак не загубвал самообладание: по негово нареждане вестоносци непрекъснато му съобщавали за състоянието на агонизиращия Александър VI. Когато научил за неговата кончина, той заповядал на началника на своята стража да заключи вратите на Ватикана и с кинжал в ръка принудил кардинал-ковчежника да му предаде ключовете на апостолската хазна.

На другия ден, щом новината за смъртта на папата се разнесла из града, в Рим започнало ликуване. Народът се стичал на тълпи към катедралата „Св. Петър“. Римляните искали да видят останките на човека, който единадесет години държал в подчинение и страх могъщите сеньори. Цялата базилика „Св. Петър“, където се намирало тялото на Александър, била препълнена с хора. „Страшна гледка представляваше — пише Рафаел Волатеран[24] — черният, обезобразен, подпухнал труп, от който се носеше отвратителна смрад; тъмна слуз покриваше устните и ноздрите му, устата му беше широко отворена и отеклият от отровата език висеше почти до брадата. Нито един фанатик не се осмели да целуне ръката или крака на покойника, както се прави обикновено.“

Към шест часа вечерта черквата се изпълнила с непоносима смрад и кардиналите били принудени да се разпоредят за погребването на папата, макар че според тогавашните обичаи десет дена наред преди погребението трябвало да се четат заупокойни молитви. Нито един свещеник, нито един кардинал, никой офицер от стражата не се съгласил да присъства на погребалната церемония. Трупът бил предоставен на гробарите. След като хвърлили настрана папската тиара, те с ритници натикали как да е подпухналия от отровата труп в ковчега, който бил прекалено къс и тесен. След това ковчегът на Александър VI бил спуснат в гробницата отляво под главния олтар.

След смъртта на баща си Цезар Борджия наредил да го пренесат в замъка Сант Анджело. Той заповядал да обстрелват с оръдия манастира Минерва, където членовете на свещената колегия се барикадирали и започнали съвещание. Роднините на ограбените князе въстанали срещу Цезар и с оръжие в ръка си възвърнали своите владения. В края на краищата след дълги увещания от страна на кардиналите Цезар се съгласил да се оттегли в своето владение — херцогството Романя, където вече се прибирали роднините на предишните феодални владетели. Той водил там твърде жалък живот, а после постъпил на служба при наварския крал и бил убит в 1513 г.

Лукреция вече не стъпила в Рим. Тя доживяла до преклонна възраст, като покровителствала черкви и поощрявала художниците да рисуват картини на религиозни теми. Неин любовник през последния период от живота й бил кардиналът, който живеел в двореца на съпруга й Алфонс д’Есте. Може би някой ден и нея ще я канонизират.

Ето как е охарактеризиран Цезар Борджия от Пол Сен Виктор:

Историкът трябва да се отнесе към него колкото може по-хладнокръвно. Нима естественикът изпада в ужас, когато изучава някой див звяр? Тъкмо такъв звяр е бил Цезар Борджия, херцог Валентски, същество, родено за зло, толкова чуждо на идеите на човешкия морал, колкото жителят на друга планета е чужд на физическите закони на нашата земя. Големите престъпници, които са ужасявали света с жестокостта на своите злодеяния, макар и за кратко време, но все пак понякога са изпитвали угризения на съвестта. В живота им е имало минути, когато ги обхващала душевна тревога, и те с ужас се озъртали назад.

На младини Нерон все още запазва човешкия си облик; след като убива сина си, Иван Грозни се заключва в Кремъл и се самоизтезава. Синът на Александър VI няма представа що е съмнение, той искрено смята, че стои над законите. Страстите му не са знаели граници, жестокостта му е била безгранична. Той е живял като тигър в джунглите. Всичко в него е тигърско — напорът, силата, гъвкавостта, страшната грация, мълниеносните скокове и движения; също като тигъра той е роб на хищните си инстинкти. Кръвта е била неговата стихия, в която той се е чувствал като риба във вода.

Нека си припомним освен това, че Макиавели, съвременник на Борджия, разсъждавайки за тиранията в книгата си „Князът“, възпява тиранина-виртуоз, като взема за пример Цезар Борджия.

Такава е историята на Александър VI. Свещенослужителите никога няма да се отрекат от него, понеже носят тежка отговорност като съучастници в престъпленията му. Впрочем, те не само че не се отричат, но и кипват от негодувание, когато някой спомене за злодеянията на този тиранин.

Сигурен съм, че всеки мракобес ще отговори на историка, който се осмели да опише подвизите на Александър Борджия и неговия син, по следния начин:

Нека е истина, че всеки от тях е избил и ограбил множество могъщи магнати в Италия. Но Борджия е действал в интерес на светия престол, стараел се е да разшири владенията на апостол Петър и ние сме му благодарни за това. Той е живял в епоха, когато поборниците на цивилизацията са били принудени да прибягват до крайни мерки. И затова, въпреки че Борджия е вършил престъпления, ние пак го поставяме в първата редица сред покровителите на Възраждането. И какво значение имат неговите постъпки, щом преди смъртта си той е успял да се изповяда за греховете си и да получи пълно опрощение, за да се възнесе на небето и да седне от дясната страна на небесния отец? Тайнството на вярата не подлежи на обсъждане: религията ни учи, че всеки човек, който е поискал прошка от бога, се освобождава от греховете си. След причестяването той става чист като току-що кръстен младенец. Такава е нашата вяра! Да бъде проклет всеки, който смята това учение за престъпно. Не би било зле, ако на земята се появи някой нов Борджия, за да изтреби с благословените си отрови цялото племе на свободомислещите: не е грешен онзи, който се труди за възтържествуването на църквата, а целта оправдава средствата.

Трябва да бъдем щастливи, че живеем във време, когато служителите на църквата не могат да осъществяват заплахите си. Йезуитите, палачите на инквизицията и всички борджиевци на света са прокълнати от честните хора.

[1] Александър VI — папа (1492–1503 г.). ↑

[2] Соломон — легендарен цар на древното обединено царство Израил и Юдея. Преданието го превърнало в мъдрец. На него се приписват редица произведения от библейската литература. ↑

[3] Йов — библейски праведник, който покорно и безропотно понасял всички изпратени му свише страдания. ↑

[4] Мойсей — според Библията пророк, вожд на древните евреи, чрез когото бог им дал своя „закон“, записан на каменни скрижали. ↑

[5] Хенрих IV, крал на Кастилия (1454–1474 г.), отличавал се със своята развратност и слабохарактерност. ↑

[6] Кандия — италианското име на остров Крит. ↑

[7] т.е. на Александър Македонски. ↑

[8] Макиавели, Николо ди Бернардо — бележит флорентински мислител и историк (1469–1527 г.). През периода на временното възстановяване на републиката във Флоренция след изгонването на Медичите в 1494 г. бил секретар на Съвета на десетимата, отговарял за външните и военните работи. В своя трактат „Монархът“ агитирал за обединяване на Италия и за установяване на неограничена монархическа власт; Смятал, че в името на важни цели не бива да се пренебрегва никое средство, включително измамата, клетвопрестъпничеството и убийството в гръб. По-късно всяка такава „гъвкава“ и безпринципна политика, изградена върху лъжата и лицемерието, започнала да се нарича с името макиавелизъм. ↑

[9] На 3 и 4 май 1493 г. папа Александър VI извършил „първото разделяне на света“, като издал две були, в които подарявал на испанците всички земи западно и южно от демаркационната линия, минаваща от север към юг през Атлантическия океан, западно от Азорските острови. ↑

[10] Мисионер — представител на църквата, който се занимава с религиозна пропаганда сред друговерци. ↑

[11] Йохан Бурхард — роден в Страсбург, от 1483 г. церемониалмайстор на папския двор, автор на „Дневник на римската курия“, който обхваща събитията от 1483 до 1506 г. ↑

[12] Чита ди Кастело — град в Северна Италия, на река Тибър (югоизточно от Флоренция). ↑

[13] Монсиньор — епископска титла (по значение равна на преосвещенство). ↑

[14] Отоманският трон — по името на основателя на Отоманската (Османската) империя султан Осман I (1288–1362 г.) (арабското му произношение е Отман). ↑

[15] Курфюрст — титла на германските князе, които имали правото да участват в избирането на императора на Свещената римска империя. ↑

[16] Гонфалониер — военачалник, знаменосец; висше длъжностно лице в някои италиански градове. ↑

[17] Томази (Томазо) — италиански писател от XVII в., автор на книгата „Животът на Чезаре Борджия“ (1671 г.). ↑

[18] Остия — град на устието на река Тибър, пристанище на Рим. ↑

[19] Комод — римски император (180–192 г.). ↑

[20] Савонарола, Джироламо — доминикански монах, флорентински религиозно-политически реформатор (1452–1498 г.). Борел се против папството и тиранията на Медичите. След изгонването на Медичите в 1494 г. станал неограничен управник на Флоренция. Провел редица демократични реформи в полза на средните и бедните слоеве от населението, изобличавал разврата на духовенството и тунеядството на аристокрацията, призовавал към аскетизъм, към „пречистване на нравите“. Бил провъзгласен за еретик, изправен пред съд и изгорен. ↑

[21] Орлеанската фамилия — клон от управлявалите Франция династии на Валоа и Бурбоните. Представители на този род — Орлеанските херцози — многократно участвали в придворните интриги, борели се за властта и понякога заемали престола. ↑

[22] Людовик XII — френски крал (1498–1515 г.). ↑

[23] Фридрих III Арагонски — крал на двете Сицилии (1496–1501 г.). ↑

[24] Рафаел Волатеран — италиански писател (1452–1522 г.), родом от Волтерн (в Тоскана), автор на животописите на Сикст IV, Инокентий VIII, Александър VI и Пий III, както и на една своеобразна енциклопедия в 38 книги, където са събрани основните сведения по разни отрасли на знанието (12 книги са посветени на географията, 11 — на биографиите на бележити хора, а останалите на културата). ↑

Юлий II[1]

Необузданите страсти на претендентите за опразнения апостолски престол довели до това, че първосвещеническият жезъл бил даден на кардинал Пиколомини, един безукорно честен човек. Щом се настанил във Ватикана, той заявил, че има намерение да промени църковните нрави и преди всичко нравите на римската курия.

Тогава кардиналите решили да поправят час по-скоро грешката си. В деня, в който Пий III[2] (така се казвала тази бяла врана) открито декларирал намеренията си, на него му било поднесено питие, което подействало незабавно. След обяда светият отец усетил остри болки в стомаха и въпреки помощта на лекарите Пий III, който заемал апостолския трон само три седмици, умрял в страшни мъки.

Веднага след погребението кардиналите се събрали на конклав. Петима конкуренти дълго и упорито се домогвали до тиарата, докато не се намесил шести разбойник — Джулиано дела Ровере, кардиналът на „Св. Петър“. Той наложил тиарата на главата си и гръмогласно заявил, че не ще позволи на никого да му я оспорва, защото е купил всички гласове.

Аргументът му направил впечатление на прелатите и те провъзгласили Джулиано за папа под името Юлий II.

Младините на новия папа протекли твърде бурно. Джулиано лично се хвалел с подвизите си. Той дълго плавал по моретата, но не за да лови риба, а като обикновен пират ограбвал търговски кораби, крадял девойки и ги продавал като робини.

Жестокият, отмъстителен и високомерен Джулиано си спечелил всеобщата омраза на римляните. Неговото избиране било възприето като народно бедствие.

Той отлично знаел какви чувства внушава на околните, но му било съвсем безразлично дали буди симпатии или отвращение. Властта била в негови ръце, а на него само това му трябвало.

Отначало той не прибягвал към методите на Александър VI, не убивал представители на аристокрацията, а се опитвал дипломатично да ги привлече на своя страна. За тази цел той дал дъщеря си Фелиция за жена на един Орсини, а другата, родена от собствената му сестра, венчал за Антоний Колона.

Спрямо дребните италиански княжества той прилагал друга тактика: поискал от Бентевиоли да му дадат Болоня, а когато те отказали, той ги отлъчил от църквата и не само разрешил на техните поданици да завладеят имуществото и земите им, но дори обещал пълно опрощение на греховете на онзи, който унищожи най-много членове на този род.

Освен това Юлий поискал да бъдат върнати градовете и замъците от онези сеньори, които след смъртта на бандита Александър VI отново завладели конфискуваните си земи. Могъщите князе и сеньори отказали да изпълнят неговото искане. Най-решително от всички възразявала Венецианската република, която заявила, че няма да даде на папата нито грош във вид на данък или налог, под каквато и форма да се събират те. Амбициозният папа заплашил, че ще превърне Венеция в рибарско село. Той разбирал, че армията му не е достатъчно силна, за да може сам да обуздае честолюбието на венецианците, и поискал помощ от европейските монарси. Той отлъчил от църквата дожа[3] Лоредано, Съвета на десетимата[4] и цялото население на Венеция, разрешил да се пленяват техните кораби, да се отнема имуществото им, а жените и децата — според желанието на верния християнин — да се вземат в робство или да се продават.

В булата за отлъчването той поискал от Венеция да му изпрати в определен ден ключовете на няколко града.

Вместо да се подчини, Съветът на десетимата взел енергични мерки срещу обнародването на папската була на територията на Венеция. Побеснелият папа изпратил легати при съюзниците си с настояване да ускорят военните действия и започнал да се готви за война.

Въпреки преклонната си възраст той сложил шлем и броня и сам възглавил войските. След редица леки победи той превзел Перуджа[5] и Болоня и влязъл триумфално в тези градове, след което подложил жителите им на огън и меч. Превъзходен метод за един представител на религията, призвана да проповядва мир!

„След спечелените победи — разказва историографът на Людовик XII — светият отец, който дрънкаше оръжие и се смяташе най-малкото за Тамерлан[6], реши да нападне и останалите повелители на Европа. Седемдесетгодишният самохвалко, на когото военните подвизи му приличаха, колкото на един монах да танцува, обяви война на французите.“

В борбата си срещу слабоумния Людовик XII той спазвал църковните традиции и не се посвенил да прибегне до предателство. Той изпратил в Генуа (откъдето бил родом) свои емисари да вдигнат бунт, като обещаят от името на папата помощ на генуезците. Те повярвали на думите му, вдигнали въстание и изгонили френските офицери. Но Людовик XII лесно подушил въстанието. Тогава Юлий II, въпреки дадената дума, не само че не се притекъл на помощ на генуезците, но дори, напротив, с всички сили помогнал на краля да ликвидира бунтовниците.

Така държат на думата си първосвещениците, когато, не могат да спечелят от нея.

Няма да се спираме на интригите на войнствения папа, който изнудил Венецианската република да отстъпи на апостолския престол няколко града, въпреки че тя отказвала да му ги даде. Той насъскал император Максимилиан[7] срещу френския крал, като го убедил, че Людовик XII се стреми да пороби Италия, а след това предложил да стане посредник в спора им. В резултат на неговите машинации бил подписан договор за създаване на лига срещу Венецианската република. Той успял да привлече на своя страна редица княжества, с чиято помощ разчитал да смаже Венеция.

В резултат на това Венеция се оказала обкръжена едновременно от три страни — от Франция, от Германия и от испанските и папските войски, пред които продължавал да се кипри на кон Юлий II.

След като осъществил замислите си — като оставил на Венеция само незначителна част от нейните владения, — Юлий II внезапно променил политиката си, обвинил своите съюзници, че си разчистват сметките с Венеция, скъсал с лигата и заповядал на Людовик XII да се завърне във Франция. Глупавият монарх побързал да се подчини на заповедта му.

Чак до смъртта си Юлий II водил непрекъснати войни. Той се съюзил с Фердинанд Католика и дълго се борил против Людовик XII, който в края на краищата отказал да бъде марионетка в ръцете на римската курия. След това, когато французите били изгонени от Италия, той обявил поход срещу Испания, като влязъл в съюз с швейцарците, които събрали тридесетхилядна армия. Договорът бил подписан, но за голямо щастие на народите войнственият честолюбив Юлий II починал.

Той умрял от срамна болест, от която няколко години вече бил с единия крак в гроба. Тялото му отдавна било покрито със страшни язви, което не му пречело да има любовници от двата пола.

Тяхната борба за щастието да станат фаворити на папата често завършвала със смърт. Например кардиналът на Павия, който хранел надежда да стане главен фаворит, един прекрасен ден бил обвинен публично от херцог Урбино[8], племенника на негово светейшество, че се опитва да продаде Болоня на французите. „Това е лъжа — отговорил кардиналът на Павия, — клеветникът иска да ми отнеме благоволението на светия отец.“

Кардиналът на Павия наистина бил пръв фаворит в харема на Юлий II и много се гордеел с това. Херцог Урбино побеснял, когато намеренията му били разобличени, и се заклел да отмъсти на кардинала на Павия. На другия ден той пресрещнал яздещия на кон кардинал и пред очите на неговата свита му разцепил главата с шпагата си. Херцогът смятал, че след като се отърве от съперника си, ще заеме мястото му в сърцето на светия отец. Но сметката му излязла погрешна. Обезумелият от скръб Юлий II не преставал да оплаква загубата на своя любимец и херцог Урбино известно време бил принуден да се укрива.

Бихме могли да изредим безброй злодеяния на Юлий II; мнозина писатели от онова време, историци и поети-сатирици мъжествено разобличавали в произведенията си престъпните деяния на този изверг, който се прославил с неумолимата си жестокост и със своята свръхчовешка разюзданост.

Този пастир на всички християни се отнасял към чадата си като същински палач: щом превземел някой град, той с огромно удоволствие унищожавал не само защитниците му, но и всички мирни жители от двата пола. Необяснима наслада му доставяли пожарите, насилията и кланетата.

През време на войната между Юлий II и Людовик XII римляните се осмелили да поискат свобода: те започнали да гонят от града своите потисници — свещенослужителите. Щом научил за това, Юлий II с огромен отряд испанци побързал да усмири бунтовниците. Той избил близо петнадесет хиляди граждани и вероятно щял да избие още повече, но военните действия го принудили да прекрати това свое занимание.

Както е известно, войната срещу Людовик завършила с поражение на французите, армията на краля била принудена да капитулира. Но въпреки договора за капитулация повечето войници били изклани или избесени по нареждане на Юлий.

Неговото високомерие било безгранично. Дори при най-тежките си несполуки той се грижел най-много за своята слава. На Микеланджело[9] той поръчал да изработи негова статуя за Болоня и да му изгради гробница в Рим.

Скоро след смъртта на папата била публикувана сатира, в която се предавал разговорът на Юлий с апостол Петър. Преди да пусне папата в рая, небесният ключар изреждал неговите престъпления. Списъкът излязъл доста дълъг. Свети Петър го обвинявал в кръвосмешение със сестра му и дъщеря му, в содомия с незаконните му синове, с негови племенници и с кардинали. Той го наричал клетвопрестъпник, предател, пияница, крадец, убиец, отровител и на края заявявал, че вратите на рая са заключени за заразените от болестта, която по онова време се наричала неаполитанска.

[1] Юлий II — папа (1503–1513 г.). ↑

[2] Пий III — папа (1503 г.). ↑

[3] Дож — пожизнено избиран държавен глава в средновековните италиански републики — Венеция и Генуа. ↑

[4] Съвет на десетимата — орган за таен надзор над всички граждани и учреждения във Венеция. От средата на XIV в. станал най-важният политически орган на републиката. ↑

[5] Перуджа — град в Средна Италия (на река Тибър). ↑

[6] Тамерлан — изопачена европейска форма на прозвището на прочутия средноазиатски управник и завоевател Тимур (1336–1405 г.). На арабски Тимурленг означава Тимур куция. ↑

[7] Максимилиан I — германски император (1493–1519 г.). ↑

[8] Урбино — град в Средна Италия. През XIV и XV в. влизал в състава на папските владения, в XVI — началото на XVII в. — център на самостоятелно херцогство. ↑

[9] Микеланджело Буонароти — велик италиански художник, скулптор и архитект (1475–1564 г.). Над статуята на Юлий II работил в Болоня между 1506 и 1508 г. (по-късно болончани продали статуята на херцога на Ферара, който отлял от нея мортира, наречена Юлия). Замислената като грандиозен паметник, гробницата на Юлий II не била довършена от Микеланджело: той изработил само няколко статуи, между които и „Мойсей“ (1516 г.). По поръчка на Юлий II художникът зографисал между 1508 и 1512 г. тавана на Сикстинската капела. ↑

Болест, изпратена от провидението

Смъртта на Юлий II възбудила сред римляните не по-малък възторг от смъртта на Александър VI. Те прекалено дълго страдали от тиранията на папите и сега направили опит да се освободят от църковното иго.

Още преди да успеят кардиналите да се съберат на конклав, в Рим избухнало въстание. Въстаналите излели гнева си върху черквите и манастирите и започнали да ги грабят, без да прощават нито на монасите, нито на свещениците. Но кой може да упрекне въстаналия срещу своите тирани народ?

За нещастие гражданите поверили ръководството на движението в ръцете на аристократите. Сановниците и князете веднага се възползвали от бунта и заграбили властта. В резултат от борбата между двете партии — партията на херцог Урбино и на Колона — Рим се превърнал в арена на жестока гражданска война. Потекли кървави реки, улиците се покрили с трупове, много прекрасни дворци били погълнати от пламъците. Но скоро въодушевлението се сменило с тревога: въстаналите разбрали, че те са само оръдие в ръцете на честолюбивите сеньори, които водят унищожителна война в името на своите користни цели. Сеньорите напразно се опитвали да разпалят техните сърца, народът бил глух за призивите им, защото разбирал, че трябва да си безумец, за да вярваш в обещанията на аристокрацията и духовенството.

Когато спокойствието било възстановено, кардиналите излезли от своите крепости и се събрали на конклав.

Най-енергичен от всички се оказал кардинал Джовани Медичи, син на Лоренцо Великолепни. Макар че той имал по-малък шанс от останалите, една глупава случайност (която вярващите сигурно са сметнали за божествено знамение) променила настроението на колегията и дала възможност на Медичи да получи мнозинството от гласовете.

Ето какво съобщава историкът Варилас[1] за станалото:

Не са минали и три месеца, откак кардинал Медичи се настанил в двореца си във Флоренция, когато пристигнала новината за внезапната кончина на Юлий II. Кардиналът веднага решил да се бори за тиарата и тръгнал на път. По онова време много го измъчвала срамната болест, която хванал от папата, чийто фаворит бил. Гнойните отоци му пречели да ходи и да язди кон и той бил принуден да пътува в носилка, закрепена за две мулета, които едва пристъпвали. Затова той стигнал в свещения град, след като останките на Юлий били погребани и конклавът вече пристъпил към изборите. Джовани Медичи заповядал да му отворят вратите на Ватикана и заел мястото си сред останалите кардинали.

Членовете на свещената колегия, и млади, и стари, енергично поддържали своите кандидати. Всички разбирали, че борбата ще бъде ожесточена и изборите ще се проточат много. Един неочакван инцидент променил становищата и сложил край на разногласията.

Въпреки жестоките страдания, които изпитвал измъченият от болестта Медичи, той развил бурна дейност, за да събере гласове в своя полза. От резките движения гнойниците му се пукнали и в помещението се разнесло невероятно зловоние, от което било непоносимо да се стои в конклава.

Старите кардинали се изплашили, че въздухът ще се отрази пагубно на здравето им, и поискали съвет от лекарите. Лекарите им отговорили, че кардиналът ще живее най-много още един месец, че краят му е близък и ще трябва да го изтърпят!

Присъдата на лекарите потресла конклава: раздорите веднага се прекратили и кардиналите единодушно сложили тиарата на главата на тридесет и седем годишния Джовани Медичи, като го провъзгласили за първосвещеник под името Лъв X[2].

Не се минало много време и прелатите, които били сигурни, че са гласували за смъртник, се убедили, че лекарите са толкова непогрешими, колкото и папите. С всеки изминат ден състоянието на болния забележимо се подобрявало и светият отец, предвкусвайки бъдещето, можел само да се радва на болестта, благодарение на която се възкачил на престола на апостолите. Разочарованите кардинали смятали оздравелия папа за предател, но малко по малко гневът им се изпарил, защото добре знаели, че животът на първосвещеника зависи от много случайности, с каквито изобилства историята на светия престол.

[1] Варилас Антоан — френски историк (1624–1694 г.), автор на много трудове по история на Франция и за еретичните движения; специално се занимава с историята на Медичите. ↑

[2] Лъв X — папа (1513–1521 г.). ↑

Лъв X на креслото без дъно

Щом позаякнал, Лъв X отпразнувал с пищна и великолепна церемония избирането си.

На 11 април светият отец, облечен в обсипани с брилянти и рубини одежди, увенчан с ослепителна тиара от скъпоценни камъни, се запътил към Латеранския храм.

Съпровождала го многобройна разкошна свита; според съвременните му историци дори коронацията на най-могъщите императори никога не е била съпътствана с такива почести.

Римското духовенство, аристокрацията, магистрите, монасите от всички ордени, сдруженията на занаятчиите и войските в пълния блясък на доспехите си образували официалния кортеж, заобиколен от огромна и жадна за зрелища тълпа.

Из целия път млади девойки и деца, облечени в бяло, обсипвали кортежа с цветя и лаври.

Лъв X яздел чистокръвен арабски кон, покрит с богато наметало, заобиколен от кардиналите и най-близките си роднини, между които особено изпъквал командорът Медичи с позлатения си шлем и с бронята си.

Преди още кортежът да стигне до базиликата, било получено съобщение за смъртта на архиепископа на Флоренция. След като прочел депешата, папата се обърнал с доволен израз към командора.

„Скъпи братовчеде, радостен съм да ви съобщя — казал той, като нарочно повишил гласа си, за да го чуе цялата свита, — че от утре напускате вашия пост на командор, за да заемете мястото на току-що починалия прелат.“

Из редиците на папската свита преминали учудени възгласи.

Грубият солдатин, на когото папата се канел да подари (и подарил след няколко дена) архиепископския сан, никога не бил помирисвал требника, а цял живот се занимавал с грабежи, насилия и убийства. Това, разбира се, му дало необходимия опит, за да се прояви успешно на новото поприще.

Посвещаването на папата се извършвало по традиционния церемониал, но когато настъпил моментът да се провери пред народа — coram populo — мъжкият пол на папата, станал непредвиден инцидент.

Полуразсъблечен, негово светейшество седял на един стол с изрязана седалка, гърбом към присъстващите; младият свещенослужител, на когото била възложена процедурата на проверката, се насочил към папата с тържествени, бавни стъпки. Този неопитен момък не си представял колко жестоко отмъщава Венера на непредпазливите си служители. Развълнуван от важността на възложената му задача, с кръстосани на гърдите ръце и благоговейно приведена глава, юношата се доближил смирено до свещената особа. Но щом повдигнал очи, той замръзнал на място като Мойсей, когато пред него се изправил господ бог[1]. Но не от свещен страх бил скован юношата. Вик на ужас се изтръгнал от гърдите му и той побягнал, доколкото му позволявало расото, към другия край на залата, като повтарял с отвращение: „Не, не мога, не мога!“

В това време Лъв X, който седял на креслото, се намерил в крайно глупаво положение. Най-сетне той не издържал и станал. Инцидентът бил загладен: друг дякон облякъл папата с филона, кардиналът сложил на челото му тиарата и светият отец благословил народа и се завърнал във Ватикана, където го очаквал лукулов пир[2], който струвал над сто хиляди златни екю. В него участвали и римлянки, прочути с красотата си и не с особено строгото си поведение.

На другия ден първосвещеникът си спомнил за унижението, което изпитал на продънения стол, и вероятно защото не искал да подлага приемника си на подобно изпитание, анулирал с декрет церемонията на проверката. Всъщност тази церемония била безполезна: почти всички, които са заемали апостолския трон, са дали неопровержими доказателства за своя пол.

[1] Според Библията бог, който не е видян от никого измежду смъртните, се явил на пророка Мойсей на Синайската планина. ↑

[2] Лукулов пир — по името на римския консул Луций Лициний Лукул (106–56 г. преди н.е.), който притежава огромно богатство и се проявил с разкошните си пирове. ↑

Велик лицемер

С възкачването на Лъв X на престола в римската курия настъпили твърде съществени промени. Не защото Лъв X бил по-малко порочен от предшествениците си, но неговата развратност имала изтънчен характер и била облечена в по-естетични форми. Властването му се отличавало с пищност и блясък и се съпровождало с всички безумства, които жаждата за развлечения може да внуши на един управник, погълнат изцяло от насладите. Той се заобиколил с красиви жени, учени, артисти и художници. Що се отнася до религията, той направо пущал шеги по неин адрес, като заявявал, че религията е институт, предназначен да бъде юзда за народа, но в никакъв случай не бива да връзва ръцете на богатите и властниците.

Присмехулник по натура, той находчиво се подигравал на наивниците, които се отнасяли с почит към ритуалите на богослужението.

Лутер[1] в съчиненията си твърди, че Лъв X отричал безсмъртието на душата и дори веднъж, след като изслушал спора на двама изкусни богослови, които обсъждали този основен въпрос на християнството, казал: „Вашите доводи в полза на утвърдителния отговор ми изглеждат дълбоко обмислени, но аз предпочитам отрицателния отговор, защото той ни подтиква да се отнасяме с по-голямо внимание към тялото си и да ценим повече днешния ден.“

В същото време, бидейки лицемер като всички свещеници и отлично разбирайки каква полза носят лъжливите глупости, които се крият зад църковните догми, Лъв X с декрет задължавал всички философи, преподаващи в университетите, „да водят борба срещу ученията, които се отклоняват от вероучението на църквата и твърдят, че душата е също така смъртна, както и тялото, и светът е вечен“.

По времето на този папа необикновено процъфтели науките, изкуството и литературата. Рафаел[2], Микеланджело, Кореджо[3], Ариосто[4] и други придали на епохата небивал блясък. Естествено, не трябва да преувеличаваме ролята на Лъв X. Всички тия знаменити хора се прославили още преди той да се възкачи на престола; той е имал само щастието да бъде съвременник на велики хора. Той успял да използва техните разностранни таланти за собствената си възхвала — в това се състои единствената му заслуга.

Същевременно много факти говорят, че самият Лъв X бил посредствен и ограничен човек. Нека вземем за пример дори само декрета му срещу свободата на печата.

Декретът сочел тежките за религията последици от книгопечатането и жаждата за знания, която внезапно завладяла умовете.

По-нататък папата ограничавал свободата на писателите със следните изисквания. Всички трудове, предназначени за публикуване, минавали през предварителна цензура: никоя книга не можела да бъде отпечатана без одобрението на папския викарий или на „стопанина на светия дворец“.

По такъв начин съдбата на плодовете на човешката мисъл — философските и литературните произведения — се решавала от невежи, запознати само с книгите на свещеното писание; невежеството на тия господа не може да се сравни с нищо, а тъкмо те били натоварени със задължението да, забраняват и проклинат всичко, което влиза макар и в най-незначително противоречие с нелепите басни, на които се крепяла религията.

Непокорните художници или писатели били заплашвани с отлъчване. „Отлъчване ли? Чудо голямо — ще възрази читателят. — Не е чак толкова страшно.“ Но не се усмихвайте презрително, а дочетете докрай. „Виновните — гласи декретът — ще бъдат отлъчвани като еретици.“ А ние знаем, че отлъчените от църквата еретици били изгаряни живи.

Ето как покровителствал Лъв X науките и изкуствата!

Папата, който бил превъзнасян за щедростта му към художниците, харчел огромни суми и за развлечения. Жените му стрували много скъпо: освен обикновените подаръци той уреждал в тяхна чест и пищни празненства. Във Ватиканския дворец държал шутове, комедианти, танцувачки и музиканти, които обсипвал с благодеяния; за развлечение на папата освен разните представления се уреждали и надбягвания с коне или биволи. Страстен ловец, той придавал на лова разкоша и изискаността на църковна церемония. Ако ловът бил сполучлив, той щедро награждавал всички около себе си. А в случай на неуспех, ако някой нещастник се мернел пред очите на ядосания папа, рискувал не само свободата, но и живота си. Това весело прекарване на времето се отразило пагубно върху работите на римската църква. До свикването на Латеранския събор[5] папската хазна била опустошена. След като сразил с жестоката була книгопечатането, на същия събор Лъв X прогласил була в полза на лихварството. Естествено, неговата благосклонност към тоя занаят не била безкористна.

В онази епоха самата църква била най-големият лихвар и булата улеснявала нейните финансови операции; освен че увеличавал процентите в полза на лихварите, този указ изисквал да се внася половината от процентите в папската хазна.

Лъв X спекулирал с бедността и нуждата на своите поданици. Той карал бедняците да плащат неговия разкош, като ги принуждавал да търсят услугите на лихварите.

[1] Лутер, Мартин — родоначалник на Реформацията в Германия (1483–1546 г.), основоположник на лутеранството, преподавател във Витенбергския университет. Формулирал основните принципи на протестантството, призовавал на въоръжена борба срещу римската църква, осъждал търговията с индулгенции. Получил подкрепата на мнозина германски князе. През годините на Селската война (1524–1525 г.) призовавал към унищожение на въстаналите селяни и окончателно преминал на страната на едрите феодали, като скъсал с първоначалния си радикализъм. ↑

[2] Рафаел Санти — велик италиански художник (1483–1520 г.). Много негови произведения били създадени по поръчка на папите Юлий II и Лъв X. ↑

[3] Кореджо — Антонио Алегри (от градчето Кореджо в Северна Италия), известен италиански живописец (1484–1534 г.). ↑

[4] Ариосто, Лодовико — виден италиански поет (1474–1533 г.), автор на известната поема „Бесният Роланд“ (1516 г.), в която са отразени хуманистичните идеи на епохата на Възраждането. ↑

[5] V Латерански (XVIII вселенски) събор (1512–1517 г.). ↑

Трагедия след водевила

На последното заседание на Латеранския събор Лъв X поискал от кардиналите да гласуват извънреден десятък, предназначен за война с турците. Просто необяснимо е как това старо, отдавна използвано средство е могло да има успех: колко пъти дотогава вярващите жертвали пари за фантастични походи, без дори да ги уведомяват за какво са били изразходвани тези пари. Когато изпращал бирниците си, Лъв X правилно пресметнал, че глупостта и лековерието на християните са неизтощими.

Това станало по времето, когато Франциск I нанесъл голямо поражение на швейцарците[1], съюзници на светия престол, и пристигнал в Болоня да преговаря с папата относно условията на мира. Тщеславният Лъв X в желанието си да смае френския крал пилеел събраните от неговите агенти пари.

Пировете се нижели един след друг. В свитата на краля имало множество прелестни дами, които образували, така да се каже, походния му харем. Лъв X, като ценител на нежния пол, открито ухажвал красивите французойки и любимките на монарха не можели да откажат на богатия, разточителен и гостоприемен домакин.

Освен това като добри християнки те добросъвестно изпълнявали дълга си пред религията: нима отдаването на божия наместник не е равносилно на отдаване на самия господ?

Безгрижният първосвещеник не криел галантните си похождения. Франциск I знаел за тях, но ни най-малко не се дразнел. Дори напротив, смятал се за поласкан и уважението му към главата на християнския свят порасло още повече.

Скоро обаче на Лъв X му омръзнали лесните победи, по-точно, любовта му се съсредоточила върху една и това чувство се превърнало в истинска страст.

Мария Годен, която покорила сърцето на лекомисления първосвещеник, била надарена с невиждана красота; на нейното очарование трудно можело да се устои. Тя блестящо използвала любовта на първосвещеника и струвала скъпо на папската хазна. Когато се завърнала с Франциск във Франция, тази християнка отнесла повече пари, отколкото отрядите на неверниците. А преди нейното отпътуване първосвещеникът й подарил за спомен един баснословно скъп пръстен, така наречения „брилянт на Мария Годен“.

Както виждате, папата се разпореждал със събраните от цяла Европа пари като своите предшественици.

След заминаването на краля на Лъв X не му останало почти нищо от това, което му донесла неговата авантюра. Опасявайки се да види отново хазната си празна, той без колебание решил да отнеме на своите кардинали не само скъпоценностите, но и замъците и именията им.

Кардиналите трябвало да се подчинят — срещу ръжен не се рита. Но те били дълбоко обидени: който е свикнал да граби, се чувства особено унизен в положението на ограбен.

Трима от тях: Алфонсо Петручи и двамата му братя, на които папата отнел Сиена[2], организирали покушение срещу Лъв X, а останалите кардинали на драго сърце се присъединили към заговора. Съзаклятниците решили да подкупят папския хирург и той да отрови Лъв X.

Не се знае по какви причини, но папата сменил своя лекар. Изплашените кардинали се отказали да участват в заговора, а някои за по-голяма безопасност дори напуснали Рим. След известно време Петручи се убедил, че папата никого не е подозирал, и решил сам да го убие с кинжал. Той имал непредпазливостта да открие плана си пред някои свои колеги. По някакъв начин папата и този път бил предупреден навреме. Писмата на Петручи, в които се излагали плановете за жестокото отмъщение, били заловени.

Макар че останалите кардинали не били замесени във втория заговор и от страх отдавна били напуснали Рим, Лъв X решил да се разправи и с тях. Той им написал приятелско писмо, придружено с грамота, която гарантирала неприкосновеността на кардиналите, ако те се завърнат в Рим.

Повечето от тях имали глупостта да повярват на думите му.

Веднага след пристигането си те били арестувани. Някои били удушени заедно с Петручи, а останалите — отровени.

[1] Франциск I, френски крал (1515–1547 г.), разгромил швейцарските войски на 14 септември 1515 г. в така наречената „битка на гигантите“ край Мариняно близо до Милано. На това той дължи прозвището си Цезар — победителят на швейцарците. ↑

[2] Сиена — град в Тоскана. През XIV–XV в. бил самостоятелна република. От 1547 г. (по времето на Козимо Медичи) се подчинявал на Флоренция. ↑

Пазар за индулгенции

Жестокостта, деспотизмът и развратният живот на Лъв X скоро предизвикали силно недоволство. То започнало да се проявява не само в Италия, но и във Франция, Испания, Англия, Германия и Швейцария.

Когато видял, че опозицията се разраства, папата не могъл да измисли нищо друго, освен да го удари на още по-голям разкош, като се стремял да засенчи всички останали владетели в Европа.

„Така ли било? — казвал той. — Те казват за мен, че съм славолюбив тиранин и деспот; че за мен изкуството е само оръдие на моето тщеславие. Прекрасно. В такъв случай аз ви обещавам, че ако господ ни продължи живота, ние ще се прославим по цял свят с великолепието на нашите празненства, с нашите пирове, които по изобилие и разкош ще затъмнят всичко досега.“

Но за това трябвали пари, много пари. А папата не можел всеки ден да продава червени шапки и да убива новите кардинали — работата щяла да свърши с това, че никой не би искал да се посвети на това поприще!

Тогава Лъв извадил на бял свят старата такса за престъпленията, съставена на времето от Йоан XXII, която отдавна се била покрила с прах в папските архиви. Той променил някои точки в нея, прибавил няколко нови и заповядал да я отпечатат в огромен брой екземпляри и да я разпространят по цяла Европа. Папата съобщавал на християните, че опрощава срещу пари дори такива грехове като изнасилване, прелюбодейство, кръвосмешение, содомия, скотоложство, убийство и т.н.

След това негово светейшество провъзгласил нов поход срещу турците. Но това било вече прекалено! И папските бирници се завърнали от всички страни с празни ръце.

За да изнамери средства, Лъв X взел извънредни мерки. Това било особено наложително, тъй като кредиторите започнали да го притесняват. По традиция той прибягвал до продажбата на индулгенции. От търговска гледна точка работата била организирана много майсторски. Във всяка провинция в черквите и манастирите се назначавали специални агенти за търговия с милостта на Христос. Там се продавали индулгенции в неограничен брой и за живи, и за мъртви. Освен това Лъв X мобилизирал цели пълчища доминиканци, които обикаляли градове и села и натрапвали на населението грамоти за опрощаване на греховете.

Ето текста на една от тях. Възпроизвеждаме я по автентични документи:

Да ви прости нашият бог Исус Христос, който умря на кръста за вашите грехове. С властта на Исус Христос, на блажените апостоли свети Петър и свети Павел и с властта на нашия свети отец аз ви освобождавам от всички църковни нарушения, които сте извършили; от всички грехове, простъпки и излишества както минали, така и бъдещи, колкото и големи да са те. Бъдете причастни към светите подвизи на нашата войнстваща църква. Приобщавам ви към светите тайнства, към чистотата на невинността, равна на чистотата на току-що кръстен младенец; и нека бъдат затворени за вас вратите на ада, и нека след смъртта ви се отворят пред нас вратите на райското блаженство. Амин.

Тази формула може да бъде наречена направо идиотска, но тя не е толкова неприлична, колкото формулата на един търговец на индулгенции, който действал в Саксония. Имаме предвид знаменития Йоан Тецел[1]. За да привлече купувачи, този шарлатанин изреждал дълъг списък от грехове, завършващи със следните думи:

Да, братя мои, негово светейшество ме е облякъл с голяма власт, само една моя дума отваря небесните порти дори пред такива грешници, които са изпитвали въжделение да оплодят светата дева.

При Йоан Тецел отвсякъде се стичали тълпи купувачи. Той им продавал опрощение на греховете на различни цени, в зависимост от тяхната категория. Някои от тези индулгенции, наречени „лични“, давали право на собственика им да откупи деветдесет и девет пъти през годината греховете на десет души по негов избор.

Той продавал освен това правото за освобождаване от чистилището на толкова души, колкото пъти лицето посети черквата в продължение на двадесет и четири часа между първия и втория ден на август.

На най-достъпни цени Йоан Тецел скъсявал с четиридесет и осем хиляди години престоя в чистилището на богомолците, които посещавали черквата „Св. Себастиян“, и с четири хиляди години — на онези, които през определено време от годината отидат на поклонение в храмовете, посветени на божията майка.

И най-сетне — а това е наистина гениално хрумване! — Тецел продавал срещу солидна сума обещанието, че ще склони божията майка лично да се яви при добрия християнин, преди той да издъхне, за да отнесе душата му в приюта на блаженството.

За късо време Лъв X отново натрупал баснословни суми; а и неговите агенти изкарали добри пари, като търгували с индулгенции.

Най-много доходи носела булата, която разрешавала на разбойниците безнаказано да практикуват почтения си занаят при условие, че дават на папата известна част от заграбеното. А ако рицарите на широкия друм плащали редовно вноската, тогава им се разрешавали по-големи престъпления и им се давало пълно опрощение на греховете. Освен това индулгенцията им осигурявала безнаказаност на тоя свят и вечно блаженство в отвъдния.

Твърди се, че бандитите много точно спазвали задълженията си спрямо Лъв X. Споразуменията между папата и обирджиите им разрешавали да ограбват вдовици и сираци, да изнудват пари от беззащитни хора, да присвояват чуждо наследство, да фалшифицират документи и завещания и дори да грабят черкви и манастири.

Доминиканците кръстосвали Европа и ревностно изпълнявали мисията си: те убеждавали християните, че е по-добре да умрат от глад на тоя свят, отколкото да пропуснат случая да си купят блаженство в задгробния. Самите монаси си живеели райски: денем играели на зарове или на карти, а нощем вилнеели в кръчмите и публичните домове. Ето какво разказва един благочестив историк от онази епоха за монасите, които търгували с индулгенции:

Порадвайте се на тия крадци, изпратени от папата, вижте ги как смучат потта на бедния народ! Те скитат по планини и долини, като измъкват и последния грош на простите хора. За по-лесно те се уговарят със свещениците. „Я събери гъските си — казват те, — ще ги оскубем заедно и ще си разделим по равно перушината.“ И тия долни свещеници — развратници, пияници и търгаши — се сдушват с монасите и ограбват идиотите, които изпразват кесиите си, за да спасят своите души от чистилището… О господи, кой ще опише всички низости на доминиканците и тази безсрамна търговия с индулгенции!

Успехът окрилил монасите и свещениците — агентите на търговската фирма „Лъв X и сие“ (компанията се състояла от фаворитите, куртизанките и незаконните синове на негово светейшество). С всеки изминат ден агентите ставали все по-нагли, безсрамни и натрапчиви. Нямало защо папата да ги подканя. Приходите били пропорционални на броя на продадените от тях пергаментови хартийки. Европа се превърнала в гигантски пазар за индулгенции.

Не мислете, че успехът на търговията е бил свързан с благочестието на вярващите. Напротив, повечето купувачи гледали на индулгенцията като на разрешително да вършат безнаказано престъпления. Та нали в указа на Лъв X се казвало, че „на първосвещеника като заместник на свети Петър и Исус Христос е дадено неоспоримото право… да опрощава всяка вина и всеки грях — той опрощава вината чрез тайнството покаяние, а наказанието на земята замества с индулгенции“. Перспективата за безнаказаността и разюздаността на монасите, които търгували с индулгенции, повлияли върху морала на християните.

[1] Йоан Тецел — германски монах (1470–1519 г.), агент на Майнцкия архиепископ. Пътувал из Германия и безсрамно търгувал с индулгенции. ↑

Лутер и Лъв X

Въпреки общата потиснатост и затъпяване на умовете намерили се хора, които храбро се сражавали срещу папството, опитвайки се да изтръгнат народа от властта на затъналата в разврат, лицемерие и грехове църква. Колкото и напразни да били усилията на реформаторите, сред които тогава изпъквал Лутер, ние все пак трябва да признаем тяхното мъжество, защото те рискували живота си, като се опълчвали срещу римската църква.

В 1510 година, през понтификата на Юлий II, монахът от августинския орден[1] Лутер бил изпратен по работа в Рим.

„Аз станах свидетел на такива безобразия — казва той в едно от съчиненията си, — че още тогава реших да посветя живота си на унищожаването на папството, на изкореняването на лъжата, осквернила религията поради користолюбието на свещениците и безнравствеността на папите.“

След като се завърнал от града на апостолите, Лутер смело се обявил срещу папската непогрешимост.

Народи, слушайте, аз искам да ви покажа истинското лице на вашия потисник — папата. Аз дойдох при вас в името на Исус Христос и ви приканвам: не се покорявайте на папата, забийте нож в сърцето му, смятайте всички негови привърженици за разбойници, дори ако са крале или императори. Да бях глава на империята, аз щях да вържа заедно и папата, и неговите кардинали и да ги хвърля в Тибър. Нека се изкъпят! Водата ще излекува тия свине, тя ще подейства добре на техните проядени от позорни болести телеса. Кълна ви се в това и нека спасителят ми бъде свидетел.

Още това изказване предвещавало жестоката, кървава и безмилостна война, която по-късно повели с нечувано упорство двата противоположни лагера — католиците и реформаторите. Първите разполагали с оръжие, затвори и средства за изтезание, на техните услуги била инквизицията, те се опирали на невежеството на народа, свикнал да вижда в папата наместник на бога. Противниците на римската църква нямали друго оръжие освен словото: те трябвало да извикат на помощ цялото си красноречие, за да стане проповедта им разбираема за народа, да заговорят на достъпен за всички език, без да се страхуват от вулгарни, а понякога и направо цинични изрази, за да проникнат в невежите, затъпели от суеверия умове нравствените представи за живота.

Такъв бил ораторският метод на проповедниците от онази епоха. Интересна илюстрация представляват думите на Томас и Оливие Майар, правоверни духовници, които в никакъв случай не могат да бъдат заподозрени във враждебно отношение към църквата и религията.

„Докога, вие, нечестиви свещеници, ще ни позорите с разврата и греховете си?! — възкликвал монахът Томас от амвона на черквата в Бордо. — Кога ще престанете да тъпчете благоутробието си с всякакви ястия и замайващи напитки? Стига сте грабили бедните и стига сте прибирали уличници в постелята си… Знам, вас не ви е грижа, че хората умират от глад пред вратите ви, докато вие безсрамно търгувате със светото причастие и отнемате имота на вдовици и сираци под предлог, че спасявате душите им от чистилището. Бъдете проклети вие, дяволи, прелюбодейци, които викате на изповед младите девойки и жени, за да ги вкарвате в грях. Проклети да сте вие, свещеници, луцифери, които замъглявате човешките умове и вкарвате в съблазън непълнолетни със скверното си сластолюбие. Позор за вас, които сте превърнали домовете си в блудилища!…“

Оливие Майар, бивш проповедник на Людовик XI, още по-остро разобличава служителите на църквата:

Аз отдавна наблюдавам как абатите, свещениците, монасите и прелатите препълват сандъците си, как разхищават църковното имущество и грабят добрите християни като нощни разбойници; виждал съм как сутани, калимавки и раса дни и нощи развратничат в публичните домове. Каноници и достопочтени духовници държат домове за разврат, продават вино, плащат на сутеньори и проститутки. Виждал съм много пъти как духовници, преоблечени с войнишки дрехи или с контешки костюми, се разхождат с весели девици. Аз познавах един епископ, който всеки ден караше девойки да му поднасят вечерята голи, за да възбудят апетита му. Познавах и друг, който държеше цял харем от малки момчета… Преди да се отдаде на позорното сластолюбие, този развратник изтръскваше от кесията си сребърни монети и караше момчетата да се бият за тях.

Колкото и гнъсно да е това, съществуват още по-срамни неща. Някои епископи раздават енории само на онези свещеници, чиито майки, сестри, племенници или роднини са платили за енорията с честта си.

Отговорете, гнъсни епископи и свещеници, нима евангелието ви проповядва, че продажните са блажени? Че пияниците и сутеньорите са блажени? Че блажени са онези, които се домогват до високи постове чрез подло угодничество? Вървете по дяволите, мерзавци! Как ще се осмелите да се изправите в смъртния си час пред лицето на Христос — пияни, със заграбеното злато, заобиколени от блудници, от вашите съжителки и племенници и от останалите жертви на низките ви страсти? Да бъде проклета цялата глутница от шарлатани, мошеници и изнудвачи!

Аз знам, че като заклеймявам вашите престъпления, рискувам да ми забият ножа в гърба, както много пъти се е случвало с онези, които са правили опити да преобразят капитулите и манастирите. Но страхът от вашия кинжал не ще ми запуши устата, не ще заглуши моя гняв. Аз няма да мълча и ще ви кажа цялата истина.

Излезте, жени — вие, които продавате тялото си на сановниците и монасите, излезте, пияници и крадци!…

Елате насам, вие, монахини, които пълните подземията на манастирите с трупове на новородени! Каква присъда ще чуете вие, когато децата посочат бащите и палачите си? Нима огненият дъжд няма да изпепели тия обители, както някога е изпепелил Содом и Гомора? Нима земята няма да погълне свещениците и епископите?…

Да, братя мои, близък е часът, когато господ ще осъди строго и справедливо глутницата тунеядци, паразити, блудници, разбойници, крадци и убийци!

Нравственото падение било въпиюща очевидност. Лутер смело се нахвърлил върху затъналата в порочност римска курия. Тезисите, в които той нападал изповедта, чистилището и индулгенциите, били окачени пред входа на черквата[2].

Доминиканците няколко пъти се опитвали да убият августинския монах, но той имал добра охрана. Папата бил принуден да търси друго средство, за да си разчисти сметките с опасния противник. Той поискал Лутер да се яви в Рим и да изложи доктрината си. В този дух той изпратил писмо до курфюрста на Саксония и поискал от него да предаде Лутер на римския легат в Германия.

За щастие, курфюрстът не се оставил да го измами лицемерното смирение на светия отец и се досетил за престъпните му намерения. Той отговорил на папата, че реформаторът може да бъде разпитан в родината си толкова добре, колкото и в Рим. На Лъв X не му оставало нищо друго, освен да изпрати на процеса на Лутер свои видни богослови.

Лутер веднага се възползвал от случая да защити официално възгледите си. Преди да отиде на процеса в Аугсбург — градът бил избран от папата, — той се снабдил с гаранционно писмо от императора.

Отначало представителите на римската курия се опитвали да привлекат монаха на страната на първосвещеника, като му предлагали най-различни почести и богатства, само и само публично да се покае пред негово светейшество. След като се убедили в неговата неподкупност, емисарите на Лъв X започнали да го заплашват. Но реформаторът останал непоколебим и заявил, че никакви съображения не ще го принудят да промени дори и един ред от това, което е написал.

Когато кардиналът легат видял неговата упорита съпротива и разбрал, че трябва да се ликвидира час по-скоро разцеплението, той решил да арестува Лутер. Августинският монах се досетил за намеренията му и правилно сметнал, че не бива да разчита на гаранционното писмо на императора (защото помнел съдбата на изгорения Хус). Той избягал от Аугсбург и така се спасил от трагичната участ на първите апостоли на Реформацията.

Докато учението на Лутер будело съвестта на народите и стремително се разпространявало из Европа, папата се забавлявал, без да разбира важността на станалото. Той пропуснал момента, когато властта на първосвещеника била поставена на карта. Броят на привържениците на Лутер растял с всеки изминат ден. Мнозина сеньори, чиито земи били заграбени от папата, се наредили под знамето на реформатора, понеже не искали да имат пастир, който мисли само за събирането на данъци.

Новите идеи се разпространявали нашироко и бързо. В края на краищата, въпреки лекомислието си Лъв X сериозно се изплашил. Той препрочел съчиненията, в които бил подложен на остри нападки, но не си направил труд да отговори на тях. Това била голяма грешка, тъй като по онова време една негова декларация още би могла да намери отзвук сред вярващите. Постепенно авторитетът на папата падал все по-ниско и по-ниско, а авторитетът на противника му растял. Когато разбрал най-сетне опасността, Лъв X решил да действа по-енергично, но моментът бил пропуснат.

Той изпратил на Карл V[3] послание с молба да арестува Лутер и да го предаде на съда на инквизицията. След тази толкова решителна постъпка папата отново се отдал на удоволствията и спокойно зачакал отговора на императора, като смятал, че няма нищо по-лесно от това, да арестуваш някакъв разбунтувал се срещу църквата монах. Но какво било негодуванието му, когато в отговора си Карл му съобщил, че въпреки цялото си желание да бъде полезен на негово светейшество, той не може да посегне на свободата на монаха предвид на настроенията в Гермния, където проповедта на реформатора е намерила много съчувственици.

Карл се страхувал да не предизвика междуособна война или най-малкото — недоволството на влиятелните князе, от чиято подкрепа се нуждаел. В същото време като истински император той не можел да не окаже услуга на първосвещеника, когато ставало дума за потискане на свободната мисъл, макар и още в зародиш. И могъщият император обещал да свика сейм, на който се надявал да осъдят Лутер. Той помолил папата преди свикването на сейма да анатемоса още веднъж водача на Реформацията, за да сплаши сеньорите и да осигури осъждането.

Светият отец имал неблагоразумието да послуша императора.

Лутер се възползвал от текста на тази анатема и произнесъл най-яростната си реч, която завършвала със следните думи:

Както изгарят моите трудове в Рим, аз хвърлям в огъня булите и декреталиите на тоя княз на мрака и заклинам всички хора да ми се притекат на помощ, за да хвърлим в същия огън Лъв X и апостолския му трон заедно с всички кардинали от свещената колегия.

Той помолил да му донесат един мангал и в присъствието на бушуващата народна тълпа изгорил папската була за отлъчването си.

По този начин проклятието на светия отец предизвикало възторг сред неговите противници, защото простият монах, който се осмелил публично да унищожи декрета на първосвещеника — дързост, каквато не би си позволил нито един крал или император, — заслужил възхищение.

Карл V се явил на заседанието на сейма, за да изпълни обещанието си към Лъв X. На римския легат, представител на обвинението, било наредено да направи всичко, за да не се изплъзне страшният враг, дори ако се покае публично.

Приятелите на Лутер се разтревожили много и го заклевали да не изпробва лицемерието на папските емисари.

„Знам — отговорил им той — на каква опасност се излагам, но аз ще бръкна в гърлото на тия дяволи, ще им строша зъбите и ще изповядвам божието учение.“

Той бил конвоиран от сто души, отлично въоръжени. Близо до Вормс Лутер бил посрещнат от възторжена тълпа и пристигането му в града, в който вече се били събрали съдиите, приличало на триумфално шествие.

Ентусиазираното посрещане на Лутер хвърлило враговете му в отчаяние, колкото и да се стараели те да скрият това. А омразата им открито проличавала в пристрастието, с което го разпитвали.

Ние храним към лутеранството[4], калвинизма[5] и безбройните други разновидности на протестантството не по-големи симпатии, отколкото, да речем, към католицизма. Всички религии, какъвто и бог да провъзгласяват — Йехова, Христос, Буда[6], Вишну[7], Индра[8] и т.н. чак до идолите, на които се кланят диваците, — се стремят да поробят човека. Всички те са еднакви. Но трябва да признаем, че през първите години на Реформацията новото движение било почти изключително народно и нанесло съкрушителен удар на теократичната тирания. Наистина, по-късно протестантството закостеняло, не направило нито крачка напред и затънало в предразсъдъците, които основателят на тази религия — толкова плах реформатор, колкото и мъжествен борец — сметнал за нужно да запази.

Самият Лутер бил фактически консерватор. Зад пламенните му речи се криели твърде умерени стремежи, но независимо от желанието си, като громял папския абсолютизъм, той възраждал свободата на човешката мисъл.

На всички въпроси на римския легат Лутер отговарял твърдо. Той не само не се отказал от възгледите си, но бил готов и да ги защити публично. Предложението му било отхвърлено. Представителите на сейма не били толкова наивни, за да позволят на реформатора отново да възтържествува. Легатът заявил, че поведението на Лутер е оскърбително за църквата и разгласяването на дискусията само ще я опозори още повече; обвиняемият е длъжен да се оправдае пред своите съдии. След като новите опити да убедят Лутер не сполучили — реформаторът твърдо държал на своето, — обвинителите пак пуснали в действие старото средство: те му обещали бенефиции и кардиналска шапка. Но нито обещанията, нито заплахите не разколебали упорития противник.

Безсилни да посегнат върху свободата и живота на прочутия монах, понеже се страхували да не предизвикат открит бунт, съдиите взели решение да го изгонят от империята.

За да предпазят Лутер от покушение, неговите приятели го посрещнали, когато се връщал от сейма, и тайно го откарали в един замък, където той живял почти цяла година. Словото му заглъхнало, обаче неговите съчинения продължавали започнатото дело. Кралете, аристокрацията, кардиналите, епископите и монасите се обединили в свещен съюз и с огън, меч и отрова повели борба срещу врага, който заплашвал да подкопае завинаги тяхната власт.

В разгара на събитията Лъв X продължавал да избягва всичко, което можело да му попречи и да се наслаждава на живота. Това равнодушие на папата в една сложна обстановка, която изисквала от католическата църква да напрегне всичките си сили, предизвикало естественото негодувание на неговите привърженици. Обвинявали папата в слабост, страхливост и недалновидност, упреквали го за безгрижния светски живот, който той продължавал да води, за лова, концертите, представленията, банкетите и другите развлечения.

Лъв X не обръщал внимание на нищо. Когато една делегация на аристократите дошла при него с настойчива молба да преодолее своята апатия, той обърнал всичко на шега и поканил посетителите си да вземат участие в пиршествата. Малко преди осъждането на Лутер от Вормския сейм във Флоренция умрял братът на Лъв X Джулиано Медичи, който завещал цялото си огромно богатство на своя незаконен син. Папата веднага оженил племенника си Лоренцо Медичи за една млада френска принцеса; сватбата била отпразнувана с голямо великолепие в Париж. Бедният народ и този път платил разноските. Принцесата скоро умряла при раждане, като оставила дъщеря, която по-късно си спечелила толкова печална слава — Екатерина Медичи[9]. Лоренцо не надживял много жена си и умрял на 29 април 1511 година.

Папата останал единствен представител — по мъжка линия — на основния клон на Медичите. Това било тежък удар за Лъв X. Всичките му усилия да натрупа големи богатства за своя род се оказали безсмислени. Честолюбивите замисли го напуснали. Може би и по тази причина Лъв X се отдал с удвоена жар на развлеченията.

Неговата страст към това, за която вече споменахме, се разгоряла още по-буйно. С положителност можем да кажем, че в дъното на душата си той предпочитал лова на елени или глигани пред съзерцаването на възвишени творения. Ако животното му се изплъзвало, в изблик на гняв той започвал да бие нещастния водач на лова, докато той не рухвал окървавен на земята. Ако ловът бил сполучлив, той обсипвал водача с подаръци. Не по-малко обичал той и изисканите вечери във Ватикана. За една нова рецепта за рагу ценителят на изтънчените блюда награждавал с висок сан. Трапезата на Лъв X се обслужвала от четирима специалисти, които се занимавали с изобретяване на нови ястия. На техните старания човечеството дължи рецептата за специални кренвирши, шпиковани с пауново месо. Само трапезата на папата струвала на християните седем милиона годишно!

В папските празненства участвали стотици шутове, актьори и поети, които забавлявали негово светейшество със стихотворения и неприлични комедии. Красиви девойки и юноши, изкусни в разврата, доставяли наслада на достопочтените гости. Папата ги подбирал след грижливо проучване на техните качества и способности.

С една дума, оргиите на Лъв X по нищо не отстъпвали пред оргиите на Борджия. Безгрижният първосвещеник се забавлявал чак до смъртта си. Той умрял внезапно (на 1 декември 1521 година), без никакви видими причини. Лекарите подозирали отравяне.

[1] Августинският орден — просяшки монашески орден, основан в 1243 г. и възприел устав, който уж бил написан от свети Августин. Поддържал папската власт в борбата й срещу народните движения. ↑

[2] На 31 октомври 1517 г. Лутер заковал своите 95 тезиса на вратата на катедралата във Витенберг Това негово действие сложило началото на реформационното движение в Германия. ↑

[3] Карл V — испански крал (1516–1555 г.) и германски император (1519–3555 г.). ↑

[4] Лутеранство — едно от главните течения в протестантството, изповядвано от германската буржоазия, която се страхувала от народните движения и търсела компромис с феодалните князе. В лутеранството обредите са по-прости, запазени са само две тайнства (кръщението и причастието), за източник на истината се признава само „светото писание“ (но не и решенията на съборите и папите); ударението се слага не на обредите, а на проповедта, понеже човек се освобождава от греховете само с помощта на вярата. Общините се възглавяват от пастори и се подчиняват на епископите и на колегиалните органи на управление — синодите. Най-голямо разпространение е намерило в Германия, скандинавските страни и САЩ. ↑

[5] Калвинизъм — разновидност на протестантството (по името на основателя на движението Жан Калвин — 1509–1564 г.). Възникнал в Швейцария, по-късно се разпространил в Холандия, Англия, Шотландия, САЩ, Франция, Унгария и Чехия. Установява евтина църква с републиканско устройство (отменят се епископствата, изборите на църковното ръководство — на пасторите и презвитерите — се провеждат от самите миряни); богослужението е сведено до проповеди, съвместни молитви и песнопения, липсват икони, свещи, кръст, олтар, специално облекло за духовенството. Признава божественото предопределение на човешката съдба, според което на едни хора е писано небесно блаженство, а на други — вечни мъки. Подкопавал вярата в съсловните привилегии, станал оръжие в ръцете на буржоазията, която се борела срещу феодализма. ↑

[6] Буда — санскр., будха (прояснен от знанието, проумял) — Сидхарта Гуатама, легендарен основател на древноиндийската религия будизъм. Неговият живот се датира от будистите с годините 624–544 преди н.е. Когато навършил 36 години, бил осенен от „истинско знание“, след което започнал да се нарича Буда. До края на живота си проповядвал из цяла Индия. В негова чест започнали да строят храмове и възникнал сложен култ. ↑

[7] Вишну — един от главните индийски богове, бог на слънцето, спасител на човечеството от злото и тъгата. ↑

[8] Индра — индийски бог на бурята и гръмотевиците, покровител на царската власт. ↑

[9] Екатерина Медичи — 1519–1589 г. жена на Хенрих II, френски крал (1547–1559 г.). ↑

Милиони жертви

Преди да преминем към следващия папа, ще се спрем на един кървав епизод от понтификата на Лъв X.

Датският крал Кристиан[1] дълго, но безполезно се опитвал да завладее Швеция. След помазването на Карл V за император[2] Троле, архиепископът на Упсала[3], бил разобличен като предател и изгонен от Швеция — едно твърде меко наказание са такова престъпление.

Прелатът веднага започнал да интригантства открито в полза на крал Кристиан. След като получил солидно възнаграждение от датския крал, светият отец, без много да му мисли, публикувал отлъчителна була срещу шведите и предложил на императора да пометне с войски на Кристиан. Карл V веднага се отзовал на предложението: потискането на народа било негово кръвно дело и той не можел да откаже: короната го задължавала!

С благословията на папата и Карл V Кристиан събрал войски и обсадил Стокхолм. Но шведите под водачеството на Стен Стуре[4] — управника на Швеция — оказали мъжествена съпротива и противниковите войски се разбягали. Причината била, че Кристиан изгарял от нетърпение и не дочакал войските, обещани му по молба на папата от Карл V, и се задоволил само с моралната подкрепа на могъщите си съюзници. Но щом императорските войски пристигнали в неговия лагер, той възобновил военните действия. След една успешна атака на противника кралят решил да не изкушава повече съдбата и послушал съвета на папските прелати, които го съпровождали, да тръгне по пътя на вероломството. Кристиан започнал да настоява за среща със Стен Стуре и се съгласил да пристигне за преговори в Стокхолм, придружен от малък конвой, ако му дадат неколцина избрани от него заложници като гаранция за неговата сигурност.

Предложението било прието. Щом заложниците — шведски сенатори и представители на властта — пристигнали при краля, той заповядал да ги вържат и заявил, че заложниците ще бъдат обесени пред стените на града, ако Стокхолм не се предаде.

За да подкрепи своята заплаха, той тръгнал с войските си към града и го обсадил.

Възмутени от вероломството, шведите се сражавали героично срещу обсаждащите ги многобройни наемници на Кристиан. Но в един от боевете Стен Стуре бил убит; след смъртта на доблестния си вожд шведите паднали духом и се предали.

Кристиан тържествено влязъл в града, като в свитата му се намирали и нещастните пленници, предателски заловени от него. На другия ден той поканил на коронационните тържества всички магнати от кралството, сенаторите, епископите и прелатите. Тези господа винаги са готови да пеят хвалебствени химни на всеки победоносен бандит. След коронацията той уредил в замъка за командирите от своята армия пиршества, които траяли цял месец. През цялото това време на войниците било разрешено да изнасилват жени и девойки.

Съвсем ясно е, че населението не можело да остане спокойно. Папските нунции и гнусният Троле съветвали краля да вземе енергични мерки, за да осуети въстанието. Мерките били прости — да се осъдят и екзекутират голям брой граждани, за да бъдат тероризирани останалите.

Кристиан приел идеята като блестяща. Тъй като Лъв X обявил в булата си всички шведи за еретици — а ереста е смъртен грях, — кралят съставил списък на гражданите, от чието влияние най-много се страхувал. От името на светия отец той наредил да ги арестуват и изправят пред съда на една комисия, съставена от свещеници инквизитори.

В деня на екзекуцията всички улици на Стокхолм били наводнени с войници. Те получили заповед да убиват на място всеки, който посмее да се покаже на вратите или прозорците.

Ешафодът се намирал на площада. По думите на един очевидец всичките деветдесет и четирима осъдени били обезглавени. На другия ден брадвата била сменена с бесилка. Между екзекутираните се оказали най-видни граждани на страната, дребни дворяни, кметове, граждани и дори обикновени зрители, които смело изразили възмущението си. Този ден броят на жертвите достигнал двеста.

Но всичко това било само прелюдия. В продължение на една седмица екзекуциите не престанали. За да се избегне еднообразието, начинът на екзекуцията се променял всеки ден. Свещениците, главни организатори на стокхолмската кървава баня, предложили на Кристиан да прекрати клането едва след като била изтребена една четвърт от гражданството. Но и тогава те обърнали внимание на Кристиан, че светият отец е отлъчил не само жителите на столицата, но и цялото население на Швеция, следователно и жителите на останалите градове трябва да изтърпят наказание за своята ерес.

Това послужило като сигнал за нова серия убийства. И в останалите части на кралството много хора намерили смъртта си на бесилката или на ешафода.

И все пак Кристиан далеч не можел да се мери с испанските свещеници, които свирепствали в Мексико и се ръководели от една була на същия този Лъв X.

Ако в Швеция били избити няколко хиляди души, в Мексико служителите на религията взели живота на няколко милиона индианци; на църковния жаргон това се наричало евангелизация на туземците.

[1] Кристиан II — датски крал (1513–1523 г.). ↑

[2] т.е. в 1519 г. ↑

[3] Упсала — град в Швеция, близо до Стокхолм, резиденция на шведския архиепископ. ↑

[4] Стен Стуре-млади — шведски управник (1512–1520 г.); ръководил борбата за самостоятелност на Швеция, която формално влизала в унията, обединяваща я с Дания и Норвегия. ↑

Убийство в три действия

Кардинал Адриан[1], избран за първосвещеник след смъртта на Лъв X, бил пълна противоположност на своя предшественик. Този скромен обикновен и дори малко наивен човек искрено се опитвал да поправи нравите в папския двор.

Да приемеш тиарата, когато притежаваш такива качества, е толкова рисковано, колкото за едно агне да влезе в клетка с тигри.

Въпреки установените обичаи Адриан се задоволил да прибави към името си само цифрата „VI“.

Преди да се настани във Ватикана, той живеел в Испания и си спечелил там много врагове. Когато слязъл от кораба в Генуа (а след войните на Карл V целият град бил в развалини), прелатите, дошли за церемониалното целуване на папския пантоф, го помолили да им прости греховете, свързани с раздорите, които довели до разрушаването на града. Папата отклонил тяхната молба, като им казал: „Няма да направя това, тъй като не мога, а и не искам.“

След Генуа Адриан спрял в Ливорно, където го посрещнали твърде лекомислено облечени епископи. Светият отец ги упрекнал за техните бради и мустачки, подстригани по испанската мода, а освен това им препоръчал да се разделят със светските си украшения и да не се показват на балове и представления с шпаги и кинжал на кръста.

Тази критика не допадала на прелатите и породила силно раздразнение срещу новоизбрания първосвещеник.

След като пристигнал в Рим, където се извършвали приготовленията за неговата коронация, Адриан веднага наредил да се прекрати работата, забранил да се издигат в негова чест арки и дори заповядал да съборят една още недовършена, за която вече били изхарчени петстотин златни дуката.

„Народните пари трябва да се харчат пестеливо“, отговорил той на прелатите, които не били свикнали с такова скъперничество.

Веднага след церемонията на интронизирането той свикал членовете на свещената колегия, за да обсъдят незабавни мерки срещу растящото зло.

Положението наистина било повече от критично: деянията на свещенослужителите са известни на всички; финансите на църквата са изчерпани; Германия и Швейцария напълно са се отцепили от Рим; към реформацията всеки ден се присъединяват нови привърженици; папските области са заплашени от нахлуване на Ферарския херцог; и най-сетне, целият Апенински полуостров се намира в бедствено положение след войните на император Карл с Франциск I.

Никога дотогава църквата не е била застрашена от по-голяма опасност. Тя се намирала на ръба на пропастта и трябвало да се вземат крайни мерки, за да се предотврати народното въстание срещу католическата църква. Адриан първо забранил на монасите да продават индулгенции; отменил и намалил разните данъци и налози; забранил предаването на бенефиции по наследство; опитал се да сложи край на продажбата на длъжности и забранил съвместителството. С една дума, направил всичко, за да го намразят служителите на църквата.

Понеже искал да даде личен пример, той отказал да удостои племенника си с почетна титла. Но с това предизвикал още по-голямо възмущение сред свещенослужителите.

Задачата се оказала непосилна. Кардиналите и офицерите от неговия двор бясно се съпротивявали на всичките му укази. За да оправдаят своето неподчинение, те се позовавали на вкоренените навици на духовниците и добавяли, че първосвещеникът трябва да се бори с всевъзможните вредни учения, пълни с безверие и свободомислие, защото те пораждат безредици и са смъртни врагове на религията; че е длъжен да упражнява властта си само в името на възтържествуването на кръста.

Адриан енергично възразявал срещу подобни доводи, но когато се убедил в пълното разложение на църквата, паднал духом и взел едно благородно решение. Той свикал своите кардинали и се обърнал към тях със следните думи:

Всички вие сте престъпници! В целия християнски свят няма нито един свещеник, който да не е развратник, крадец или убиец. Църквата се е превърнала във вертеп, човек не може да я управлява, без да потъпква честта и съвестта си. На мен ми остава само да се оттегля. Аз реших не само да напусна трона на апостолите, но и да се разделя завинаги със зловонното блато, наречено римско католичество. Повиках ви, за да се сбогувам с вас и да ви предложа да ми изберете приемник, по-достоен да управлява вашата шайка от негодници.

Тази реч (ние предадохме нейната същност, като попроменихме само формата й) била изслушана сред гробно мълчание и направила на кардиналите убийствено впечатление. Те не искали да вярват на ушите си. Първосвещеник, който се отрича доброволно от всемогъщата си власт — подобна ситуация е неправдоподобна, абсурдна, невъзможна, чудовищна. Можело да се предположи, че първосвещеникът е загубил разума си, но той говорел хладнокръвно и логично и обрисувал безупречно положението на църквата.

Когато дошли на себе си, кардиналите решили, че публичното отричане на папата по споменатите подбуди ще предизвика скандал, който непременно ще бъде използван от враговете на католиците. Те започнали да молят Адриан да остане на престола и му обещали, че ще се поправят.

Папата отговорил, че в историята на църквата е имало толкова скандали, че неговата постъпка няма да прибави нищо към позорната й слава. Освен това той се отнася към нея равнодушно, защото има намерение да отиде след отричането си в Германия, за да изучи там доктрината на Лутер и да заработи заедно с него за унищожаването на теократичната сграда на католическата църква.

Кардиналите се убедили в безсмислеността на по-нататъшните преговори и съвещанието било закрито. Но докато папата упорито държал на своето намерение, членовете на свещената колегия на свой ред твърдо решили да премахнат Адриан.

Те незабавно уведомили римското духовенство за плановете на светия отец. В резултат на това сред римските свещенослужители се намерили много убийци, които предложили да ликвидират злополучния приемник на Лъв X.

Първият опит се провалил. Убиецът свещеник бил арестуван във Ватикана в момента, когато измъкнал скрития в расото си кинжал и се готвел да прониже светия отец.

Тогава кардиналите взели всички предпазни мерки и организирали ново покушение. По тяхна заповед цокълът под свода на базиликата бил изпилен приблизително над мястото, където обикновено се намирал първосвещеникът. Но и този грижливо обмислен план завършил с неуспех: злосторниците пуснали смъртоносното оръжие твърде рано и грамадата се разбила при падането, като смазала неколцина швейцарски гвардейци.

Докато обмисляли новото покушение, за да не губят време, кардиналите започнали да настройват римското население срещу Адриан: представяли го в смешна светлина, подигравали се с неописуемото му скъперничество и въздържание, защото папата харчел само дванадесет екю дневно, пиел бира вместо вино и прекарвал на трапезата най-много половин час! Тъй като се задоволявал с най-евтината риба, той доказал, че разбира от гастрономия толкова, колкото и от управляването на църквата. Обвинили го най-сетне в магьосничество: пуснали слух, че той по цели нощи се трудел с алхимиците, за да открие философския камък.

Междувременно Адриан VI изпратил в Нюрнберг легат с послание до сейма, свикан от Фердинанд Австрийски[2], който решил да се заеме с въпросите на реформацията.

Заедно с вас, братя мои, и аз скърбя за тежкото положение, до което ни доведоха престъпленията на духовенството и покварата на римските първосвещеници. Признавам, че вълненията, които царят в църквата, се дължат единствено на порочността на духовниците; от толкова години вече свещениците не се проявяват с нищо друго, освен със злоупотреби, излишества и позорни деяния. Заразата се прехвърли от главата в крайниците, от папите към прелатите, от прелатите към простите свещеници и монаси; трудно може да се намери дори един свещеник, който да не е затънал в симония, кражби, прелюбодеяния и содомия. Но с божия помощ аз се надявам да изведа църквата от това плачевно състояние и да възродя римската курия. Злото обаче е толкова голямо, че аз мога само стъпка по стъпка да напредвам по пътя на изцелението.

Легатът, който отнесъл посланието, както и останалите прелати, бил настроен против Адриан и реформаторските му начинания. Съдържанието на посланието станало известно и на другите кардинали и само подляло масло в огъня. Те отново започнали да обмислят план за премахване на Адриан VI. Скоро усилията им се увенчали с успех. На 14 септември 1523 година Адриан внезапно починал. Враговете му дори не си направили труд да се прикрият. Цинизмът им стигнал дотам, че на другия ден вратата на лекаря, който отровил по тяхно нареждане Адриан VI, била украсена с гирлянди от цветя с надпис: „На освободителя на отечеството“.

Не по-малко цинизъм имало и в надгробното слово на кардинал Палавичини, произнесено на погребението на Адриан VI: „Адриан VI — казал той — беше благочестив, учен и безкористен човек, който желаеше доброто на религията. Въпреки това той беше посредствен папа, тъй като не познаваше всички тънкости на изкуството да се управлява и не можа да се приспособи към нравите на римския двор. Първосвещеник като него, който е забравил човешката плът и кръв, можеше само лошо да управлява църквата.“

[1] Адриан VI — папа (1522–1523 г.). ↑

[2] Фердинанд Австрийски — Фердинанд I, германски император (1556–1564 г.), крал на Чехия и Унгария. ↑

Климент VII[1], Хенрих VIII и Карл V

По времето на Адриан VI управлението на църковните работи било узурпирано от Джулио Медичи — същия командор, когото по време на своята коронация Лъв X произведе в архиепископски сан. След като получил кардиналска шапка, Джулио Медичи започнал с въжделение да мисли за тиарата. На конклава след смъртта на Лъв X негов главен противник бил Помпео Колона. Продължителната борба между двамата противници омръзнала на кардиналите и те гласували за неизвестния Адриан.

Джулио Медичи станал пълен господар на Ватикана; смело можем да кажем, че той е бил главният вдъхновител на убийството на светия отец.

Когато след смъртта на Адриан кардиналите се събрали на заседание, Джулио Медичи отново се срещнал там със съперника си, Помпео Колона. В продължение на шест седмици те водили ожесточена борба и гласовете на свещената колегия се разделили. За да принуди своя опитен съперник да се откаже от претенциите си за престола, Медичи му предложил длъжността вицеканцлер на църквата, отстъпил му великолепния си палат — една от най-хубавите резиденции в Рим — и голяма парична сума.

Той приел името Климент VII и провъзгласил за антипапа другия Климент VII, който се намирал в Авиньон по времето на голямото разцепление на Запад.

Когато постигнал целта си, Климент захвърлил маската на кротко смирение, тъй като не се нуждаел повече от нея, и станал такъв, какъвто си бил винаги — стопроцентов войник. Единадесетте години на неговия понтификат били години на непрекъснати войни — ту с Карл V, ту с Франциск I. В 1527 година императорските войски завзели Рим и го подложили на огън и меч. В продължение на два месеца те безпощадно рушали базилики и древни манастири; императорските наемници измъчвали и убивали римляни, изнасилвали жени, девойки и дори малки момчета. Майки колели децата си, за да ги избавят от позора на насилието; женските манастири били озлочестени. Жителите били подлагани на невъобразими мъчения: хвърляли ги в пламналите клади, изгаряли краката им на бавен огън, изтезавали ги с нажежени клещи, режели им ушите и носовете, избождали им очите. Трупове на съсечени римляни покривали улиците. А светият отец, който успял да се спаси с бягство в замъка Сант Анджело, хладнокръвно наблюдавал клането от високата кула.

Не бива да се забравя, че в тази дива война, която наподобявала счепкване на разбойници, и двете страни се сражавали за религията. Армията на Карл V се състояла от испанци, пламенни католици, и германци, фанатични лутерани. И едните, и другите гледали на папата и кардиналите като на нечестивци и дяволи, избълвани от ада. Папските войски, от своя страна, били убедени, че защищават законния наместник на бога от еретици.

А някои се осмеляват да твърдят, че религията облагородявала нравите!

Войната между Климент VII и императора свършила. Хенрих VIII[2], английският крал, решил да разтрогне брака си с Екатерина Арагонска — лелята на Карл V. Кралят бил безумно влюбен в прекрасната Ана Болейн и искал да се ожени за нея. Като официален повод за разтрогването на брака послужило безплодието на кралицата, с която Хенрих живял цели двадесет години, без да има наследници; кралят знаел, че болната кралица не е в състояние да му роди деца.

Папата не можел да задоволи прищявката на Хенрих, защото зависел от императора, а той, като племенник на Екатерина Арагонска, се надявал да управлява Англия от името на леля си, ако Хенрих VIII умре преди нея. За да спечели време, императорът непрекъснато измислял нови ходове. Един от тях били преговорите с Климент VII. Последният не отговарял нито на неговите мирни предложения, нито на молбата на английския крал. Светият отец извъртал, протакал и се изплъзвал, като довел до съвършенство коварството си в опитите да измами едновременно и двамата. Той се стремял да се помири с първия, без да се скара с втория, и затова се въздържал да даде окончателен отговор.

Играта му не довела до нищо. В очакване на отговора Карл го държал като пленник в замъка Сант Анджело и папата се видял принуден открито да застане на страната на Карл. Първосвещеникът заплашил краля с отлъчване, ако разтрогне брака си с Екатерина Арагонска. Но Хенрих проявил пълно неуважение към заканите в папската була: въпреки всичко той се оженил за Ана Болейн. Тогава светият отец съчинил по-яростна була, която Хенрих VIII скъсал пред очите на парламента.

По такъв начин войната между папата и императора довела до отцепването на Англия от Рим. Хенрих обнародвал указ, с който забранил на поданиците си да признават авторитета на римската курия. Но англиканската църква[3] едва след няколко години (през понтификата на Павел III[4], приемника на Климент) прекратила връзките си с папите.

След като принудил Климент VII да анатемоса Хенрих, Карл се успокоил и продиктувал на своя пленник мирно споразумение, което той подписал без възражения, защото бързал да си възвърне свободата. След това светият отец заминал за Болоня, където се срещнал с императора и му опростил напълно греховете за всички негови престъпления през време на окупацията на Рим. Нима избиването на десетки хиляди негови поданици от императорската армия имало някакво значение? Той би се решил и на по-големи жертви, само и само да скъси печалните дни на своето пленничество.

Двамата достойни приятели затвърдили споразумението с подаръци. Карл поднесъл на Климент сребърни ковчежета със златни медали, а папата подарил на своя приятел масивен златен орел. Дали той не е символизирал императорския орел, който впил острите си нокти в тялото на окървавена Италия!

След приключването на предварителните преговори двамата комедианти напуснали сцената и се скрили зад кулисите. По-нататъшните разговори се водили при закрита врата, в интимна обстановка. Обсъждали се важни въпроси, засягащи главно техните поданици; последните, естествено, не трябвало да знаят нищо: готвачите не питат птицата с какъв сос е най-добре да я сервират на масата.

Императорът с тревога следял нарастващото влияние на Реформацията. „На света съществуват само две могъщи власти — казвал той — и сам бог им е поверил да пазят реда: папството и империята са неразривно свързани помежду си, те служат на едно и също дело; ако се нанесе удар на папството, той ще засегне и империята, както и ударът по короната поразява кръста.“ Папата и императорът могат да се сражават помежду си дотогава, докато жертва в борбата са техните поданици. Но когато ударът идва от народа, положението става опасно. След като поразмислил, Карл V предложил на Климент VII да свика в Германия събор за възстановяване на отношенията между германските църкви и светия престол, както и за обсъждане на въпросите за заздравяването на църковните нрави, с цел да се ограничи разпространението на еретическата пропаганда.

„Какво чувам — възкликнал Климент, — един всемогъщ владетел, един голям политик, възнамерява да свика събор, на който свободомислещите ще се почувстват независими в ще поискат да защищават своите догми и да опровергават нашите! Свикването на подобен събор крие опасни последици, то може да събори папството и да помете трона. Ние двамата, императорът и първосвещеникът, сме богопомазани и олицетворяваме на земята върховната власт на господа. Ние трябва да унищожим всяко свободомислие, защото ако невярващите поискат да им представим своите пълномощия, ще се намерим в безизходица.“

Тъй като това била любимата му тема, папата говорил дълго и завършил речта си с патос:

„Нас не ни интересува в какво вярват лутераните и техните привърженици! Съвсем излишно е да вникваме в техните догми! Необходимо ни е пълно подчинение. Народите винаги трябва да се покоряват пред властта на свещениците и кралете. За да постигнем целта си, за да предотвратим въстанията, ние трябва да ликвидираме свободомислието, което разклаща нашия трон. Трябва да проявим сила! Да превърнем войниците в палачи! Да разпалим клади! Да избиваме и опожаряваме, за да очистим религията от зараза! Да унищожим първо учените! Да забраним книгопечатането! Тогава вашите поданици ще се завърнат в лоното на истинската вяра, ще престанат да се бунтуват и ще паднат по очи пред ваше императорско величество!“

Невежеството и терорът — това е силата, на която се е опирал и винаги ще се опира всеки абсолютизъм.

Карл не можел да не признае правилността на доводите на Климент VII и се съгласил, че мисълта за свикването на събор е абсурдна. Първосвещеникът се зарадвал, предложил на императора да го короняса и на другия ден церемонията била отпразнувана най-тържествено.

[1] Климент VII — папа (1523–1534 г.). ↑

[2] Хенрих VIII — английски крал (1509–1547 г.). ↑

[3] Англиканската църква — държавната църква в Англия, разновидност на протестантството. Запазва църковната йерархия и разкошния култ. В 1534 г. за неин глава бил провъзгласен кралят, след което отношенията с Ватикана били скъсани. ↑

[4] Павел III — папа (1534–1549 г.). ↑

Убийства, интриги и развлечения

След като получил короната си от ръцете на папата, Карл V, който се разпореждал на Апенинския полуостров като в завоювана страна, в знак на благодарност обещал на първосвещеника да възстанови властта на фамилията Медичи във Флоренция.

И ето, че Климент VII тръгнал срещу родния си град заедно с императорските войски, в чиято жестокост могъл да се убеди още когато бил в Рим.

Едва завършил една война, войнственият папа вече мечтаел за нова!

Но не само войнственият му нрав го подтиквал да покори Флоренция. Този маниак искал да унищожи републиканската власт в града и да го предостави на незаконния си син Александър Медичи, когото му дарила някаква слугиня от странноприемница. Както виждате, вкусът на светия отец не бил особено изтънчен!

Флорентинците били заварени неподготвени, но решили да се защищават, макар да разбирали, че само мъжеството им не е достатъчна преграда за огромната вражеска армия, настъпваща под знамето на Саваот! Те събрали десет хиляди души и потърсили помощта на Микеланджело, който бил прочут и като инженер[1]; въпреки трагичната си обреченост простият народ проявявал горещ патриотизъм.

Падането на републиката се ускорило от тържественото обещание на папата да прости на своите съграждани всички обиди и загуби, които е понесъл през време на щурма, и да запази независимостта на града.

Но щом капитулацията била подписана и папските войски влезли във Флоренция, започнали убийства, погроми и грабежи.

Въпреки обещанието си Климент VII, верен на църковните традиции, веднага унищожил и последните остатъци от градското самоуправление, арестувал всичките си противници, конфискувал имуществото им и след като ги подложил на най-жестоки изтезания, заповядал да ги умъртвят.

Когато утолил жаждата си за мъст, Климент коронясал Александър Медичи и му дал титлата Флорентински херцог.

Този развратен и жесток херцог се обкръжил с наемни убийци и шпиони и хвърлил в ужас цяла Италия.

Карл V останал още известно време в Италия, като помагал на своя приятел да превие врата на васалите пред новия владетел, но много скоро му се наложило да прехвърли Алпите, защото в Германия назрявали нови събития.

По това време на Запад се засилили разногласията между различните реформаторски течения. Карл V решил, че раздорите ще го улеснят да възстанови религиозното единство, и свикал събор в Аугсбург. По настояване на Лутер протестантите били възглавявани от Меланхтон. Самият Лутер, като осъден от императора еретик, нямал право да присъства на събора. Когато съборът приключил своята работа, императорът стигнал до извода, че той е доказал несъвместимостта на двете християнски учения. Помнейки интимните си разговори с първосвещеника, императорът обнародвал указ, с който нареждал да се учреди навсякъде съдебна власт на епископите, да се въведе светото причастие, изповедта, кръщението, конфирмацията, опрощаването на греховете, почитането на светците — с една дума, да се възстанови целият ритуал на католическото богослужение. Настоял да се върнат на черквите и манастирите бившите им владения. Освен това той възродил безбрачието, като заповядал на свещениците да се разделят незабавно с жените и децата си; тези, които оказвали съпротива, били обречени на изгнание с конфискация на цялото им имущество.

Този акт на тиранина обявявал истинска война на реформаторите и бил чисто безумие. Разпоредбите на императора с подкрепата на Климент VII се изпълнявали безмилостно и за кратък срок взели многобройни жертви.

Императорският едикт, който приканвал към отмъщение, убийства и грабежи, хвърлил реформаторите в отчаяние. Те се сплотили под едно знаме, за да се борят срещу жестокия враг и да бранят непреклонно вярата си.

Скоро Карл V разбрал, че съпротивата от страна на германските князе-протестанти наврежда на кралския му престиж. Станало очевидно, че той направил погрешна стъпка, като се доверил сляпо на светия отец. Религиозните въпроси се измествали от политическите, все по-ясно проличавало влиянието на феодалните князе, които отказвали да подкрепят императора.

След като се сблъскал с една сила, с която не можел да не се съобразява, императорът започнал да обвинява за всичко папата. А светият отец с присъщото му самомнение упреквал императора в недалновидност и слабост. В края на краищата взаимните нападки довели до скъсване.

Междувременно Франциск I, който внимателно наблюдавал всички фази на този конфликт и се стремял по разни причини да се сближи с римската курия, помолил папата да даде племенницата си Екатерина Медичи за жена на неговия син Хенрих[2], Орлеанския херцог.

Предложението на френския крал надминало всички честолюбиви очаквания на светия отец; бракът укрепвал съюза на папата с Франция и му гарантирал опора в борбата срещу Карл V.

Недоволен от сближаването на папата с Франциск I — негов стар съперник — и съзнавайки трудността на положението в което изпаднал, императорът отложил отмъстителните си планове и побързал да подобри отношенията си с германските протестантски князе. Той прогласил декрет, с който прекратявал всички религиозни процеси и давал на протестантите свобода на вероизповеданието до свикването на всеобщ събор.

Този тежък удар помрачил радостта на тщеславния папа. Той разбирал, че декретът на Карл го поставя пред алтернатива: или да признае самостоятелността на германските църкви, или, ако се откаже от съюза с Франция, да се покори на волята на събора, който единствен можел да въведе реформите и да настоява за тяхното изпълнение.

Но папата нямал много време за мислене: сватбата на френския дофин[3] с Екатерина Медичи вече била насрочена. И папата прогонил печалните мисли и започнал да се готви за веселото пътешествие.

Годеницата била едва четиринадесетгодишна, но нейната порочност и извратеност били широко известни в Рим. По развратност тя можела да съперничи и с най-изпечените блудници.

Франциск I и Хенрих отишли с всичките си придворни в Марсилия, за да посрещнат папата и неговата племенница. Папата се позовал на неотложни работи, които не му позволявали да остане дълго във Франция, и настоял да се ускори бракосъчетанието. В действителност Климент VII познавал характера на племенницата си и не бил сигурен, че Екатерина няма да отблъсне със своето поведение и развратност младия дофин.

Брантом[4], историк и колекционер на анекдоти, описва няколко пикантни епизода от престоя на Климент VII във Франция. Ще цитираме тук един от тях, който рисува нравите на онова време.

Няколко дами поискали от херцог Албани, висш сановник от папската курия, разрешение да не се въздържат от месо през време на постите. Херцогът се престорил, че не е разбрал добре молбата им, завел милите дами при негово светейшество и казал: „Пресвети отче, позволете ми да ви представя три млади дами, които молят да не бъдат лишавани от плътски сношения през великите пости.“

Климент VII веднага станал, целунал красавиците по бузките, засмял се и отговорил: „Вашата молба няма да допринесе много за спасението на душите ви, но все пак аз ви разрешавам да услаждате плътта си три пъти седмично — това е напълно достатъчно за такъв грях като любострастието.“

Дамите се изчервили и казали на негово светейшество, че желанието им се отнасяло само за месните блюда и нищо повече. Папата дълго се смял, а след това ги погалил и ги пуснал да си вървят.

В Марсилия Климент си прекарвал времето приятно и не се завърнал в Италия, докато не завършил преговорите с Франциск относно борбата срещу Реформацията. Той накарал френския крал да издаде заповед за възстановяването на инквизиторския съд за лутераните. Освен това съюзниците обмислили мерки за отслабване влиянието на Карл V. Най-сетне, след като получил множество разкошни подаръци и значителни суми за покриване разходите си по пътешествието, папата отпътувал за родината си, уверен, че френският крал ще преследва еретиците в своята страна.

Когато пристигнал в Рим, той почувствал мъчителни болки в стомаха и скоро умрял. Някои историци твърдят, че е бил отровен от кардиналите. Тая версия е съвсем правдоподобна.

[1] След изгонването на Медичите в 1527 г. Флоренция била обсадена от войските на папата и императора. През април 1529 г. Микеланджело бил назначен за главен началник на укрепленията на града и в качеството си на военен инженер непосредствено се занимавал с отбранителни строежи. ↑

[2] Хенрих II — Френски крал (1547–1559 г.), син на Франциск I, херцог Орлеански. По негово време била учредена „огнената палата“ за съдебно преследване на еретиците-протестанти. ↑

[3] Дофин — титла на престолонаследниците във Франция. ↑

[4] Брантом, Пиер де Бурдей — френски аристократ, царедворец, протеже на Екатерина Медичи и членовете на семейството Валоа (1540–1614 г.). Автор на „Биографии на великите пълководци“; „Биографии на знаменитите дами“ и на други литературно-исторически съчинения. ↑

Съвестта на публичен търг

Кардинал Александър Фарнезе се погрижил да си осигури престола още преди смъртта на Климент VII. Благодарение на огромното си състояние той лесно купил всички гласове на свещената колегия и когато конклавът се събрал, бил сигурен, че кандидатурата му няма да предизвика никакви възражения. Но се излъгал. Петима кардинали, които тайно се надявали, че Карл V ще им плати повече от Фарнезе започнали да плетат интриги срещу Александър. Трябва да признаем, че този път обвинението срещу кандидата за апостолския трон напълно отговаряло на действителността. Фарнезе бил обвинен в престъпления със съучастничеството на сина си, в устройване на разпътни оргии, в магьосничество, открито увлечение по астрологията и некромантията[1] и демонстративно неверие в бога и светците.

Не било забравено и неговото чревоугодие: наистина по време на оргиите, преситен от безбройните ястия и вина, той по древноримски обичай изкуствено се принуждавал да повърне, за да може отново да седне на трапезата.

Кардиналите разпространили и много свои памфлети, в които разобличавали връзките на Фарнезе с дъщеря му и сестра му и го обвинявали в убийството на петима аристократи, провинили се само в това, че делели с него ласките на тия две развратници.

И въпреки всичко Александър Фарнезе бил избран за папа; той успял да привлече на своя страна членовете на свещената колегия, като им обещал изключителни привилегии. Агентите на кардинала прибягвали към какви ли не хитрости. Те се позовавали на това, че Фарнезе е на шестдесет и шест години, че е зле със здравето и дори само по тази причина си заслужава да бъде избран, тъй като скоро ще трябва да му се търси приемник.

Последното съображение подействало и противниците започнали да се колебаят. Но това още не била окончателна победа. Тогава агентите на кардинала нанесли решителен удар. Те се обърнали към двама прелати със следните думи: „Кардинал Фарнезе има великолепни дворци. Той може да ви отстъпи четири от тях — по два палата на всеки от вас. А освен това разкошната мебелировка, позлатените прибори и всичко друго ще си остане на мястото!“

Това предложение прекършило упорството на прелатите, макар че те още се колебаели. В края на краищата петдесет хиляди златни дуката преодолели съпротивата: този толкова тежък аргумент превърнал най-ожесточените противници на Фарнезе, които съвсем доскоро го обвинявали в безбожие, содомия, кръвосмешение и убийства, в негови горещи привърженици.

Непреклонните прелати убедили и другите да гласуват за Александър Фарнезе. Той бил избран единодушно и приел името Павел III.

[1] Некромантия — гадаене посредством допитване до душите на умрелите. ↑

Павел III и неговото семейство

Павел III бил един от най-разпътните папи на апостолския трон.

Той държал банда наемни убийци, които изпълнявали кървавите му заповеди. За папата и неговото копеле Пиетро Луиджи Фарнезе специални доставчици насила отвличали или чрез хитрост подмамвали във Ватикана красиви девойки и юноши, които след това били умъртвявани и изхвърляни в Тибър.

В интимен кръг Павел III се хвалел със своя атеизъм. Обикновеният човек може да се гордее, че е стигнал до този извод. А главата на християнския свят само доказвал с това своето лицемерие. Но макар да отричал съществуването на бога, папата сляпо вярвал на астролозите. Преди да вземе каквото и да било, дори и най-незначителното решение, той си изяснявал положението на звездите.

Също като Лъв X, Александър VI, Сикст IV и много други папи, Павел III ревностно се грижел за интересите на своето семейство: той раздавал на роднините си и на незаконните си деца огромни парични суми, обсипвал ги с изключителни привилегии; особена щедрост проявявал (за сметка на народа, разбира се!) към Пиетро Луиджи, своя възлюбен син и фаворит.

Другият му син, шестнадесетгодишният Гвидо, който му бил в същото време и внук (той бил роден от родната дъщеря на папата — Констанция), получил кардиналска шапка. След това той станал любовник на майка си (която същевременно му била сестра).

Папата хранел нежни чувства и към Александър Фарнезе, син на Пиетро Луиджи: щом навършил четиринадесет години, той бил удостоен с титли и духовни звания.

Скандалните назначения на папата предизвикали протест дори от страна на членовете на свещената колегия. Но на кардиналите, които доказвали, че поради възрастта си тези юноши не са в състояние да изпълняват възложените им високи задължения, папата цинично отговарял. „Аз съм достатъчно опитен, за да ги науча на всичко онова, което те още не знаят.“

Повечето назначения се извършвали по указание на Констанция. Тя щедро се отплащала на любовниците си.

Веднъж светият отец не се посъветвал с нея и назначил седмина кардинали, най-младият от които бил над петдесетте. Констанция започнала да се вайка горчиво и да упреква Павел, но той останал глух към нейните упреци и й отговорил: „Този път аз предпочетох интересите на работата пред твоите удоволствия. За мен е важно да разгромя Реформацията, а за тази цел са ми необходими способни и образовани хора.“

Наистина положението на църквата изисквало енергични мерки. Религиозното влияние на лутераните прераснало в политическо. Дори Франциск I започнал да търси съюз с тях, което впрочем не му попречило да преследва жестоко реформаторите в самата Франция.

В борбата срещу протестантите папата не прилагал методите на своя предшественик. Той предпочитал хитростта пред силата. Като се престорил, че гори от желание да постави всички религиозни въпроси на обсъждане от вселенския събор, папата свикал в присъствието на посланиците на различните европейски държави заседание на свещената колегия, на което заявил, че безредиците в християнския свят го огорчават много и затова той възнамерява в най-скоро време да свика събор. Определена била датата на откриването му — 16 октомври 1534 година. Павел III посочил дори кардиналите, натоварени да обмислят предварително въпросите, които трябвало да се обсъдят на събора. На края папата се обърнал към прелатите със строго предупреждение и поискал от тях да поправят поведението си и да престанат да смущават вярващите със своето разпътство.

Всичко това било безсрамна комедия. Чрез този мошенически трик светият отец разчитал да привлече бъдещия събор на своя страна.

Готвейки се за откриването на събора, папата развил бурна дейност: той се опитал да спечели Лутер за римската курия. На реформатора били предложени блестящи длъжности, обаче той останал непреклонен. Папата се разочаровал от кардиналската комисия, в която бил подбрал предани на своята партия хора.

Павел III бил абсолютно сигурен, че докладът на комисията ще разбие аргументите на неговите противници. Но когато обширният доклад бил съставен, вместо да го покажат на първосвещеника, кардиналите го отпечатали и се постарали да го разпространят не само между духовенството, но и сред водачите на протестантската партия. Те разбирали, че ако ръкописът попадне първо в ръцете на светия отец, докладът им никога няма да види бял свят.

Изводите на кардиналите наистина били насочени срещу римската църква. Суровите констатации предизвикали всеобщо учудване: никой не очаквал, че кардиналите открито ще порицаят нравите на католическата църква. Прелатите смело критикували злоупотребите на духовенството, абсолютната власт на папите над човешката съвест, обвинявали първосвещениците, че тълкуват произволно догмите на християнството и че нарушават древните традиции на евангелието. Те се нахвърлили срещу невежеството и покварата на римското духовенство, срещу търговията с индулгенции, срещу фантастичните размери на придворния щат на папата, в който влизали петдесет хиляди души, срещу навика на прелатите да имат хареми от млади монахини, срещу отвратителния обичай на кардиналите да държат в дворците си като пажове красиви момченца и т.н.

Публикуването на доклада вбесило Павел III. Той обсипал кардиналите с обиди и заплахи и им заповядал да прекратят незабавно заседанията на комисията.

Той си платил за тази своя грешка. Реформаторите открили вероломството на папата и отказали да участват в събора.

Негово светейшество все пак решил да свика събор в град Мантуа, но откриването му било отложено от 16 октомври 1534 година за 23 май 1535 година.

През това време в Западна Европа се появил нов реформатор в лицето на Калвин. Римокатолическата църква се сдобила с още един страшен противник освен Лутер.

Когато настъпил денят на събора, херцогът на Мантуа, по внушение на Франциск I, съобщил на папата, че не разрешава да се открият заседанията в неговия град. Никакви увещания не подействали и Павел III се видял принуден да отложи събора за 31 май 1538 година този път във Виченца.

Неуспехите преследвали Павел III. Английският крал се присъединил към решението на германските лутерани и забранил на своите поданици да участват в събора. И Павел III трябвало да отложи откриването на събора за неопределено време. Всички тези удари щели да подкопаят енергията на обезсърчения свети отец, ако не се било случило едно събитие, благодарение на което папата отново могъл да погледне без страх бъдещето на римокатолическата църква.

През печално известната 1534 година Игнатий Лойола[1] основал орден, който по-късно придобил такава страшна сила и причинил на човечеството толкова злини за прослава на бога — патрона на ордена.

[1] Игнатий Лойола — Иниго Лопес де Рекалдо, испански аристократ (1491–1556 г.), основател на „Исусовото братство“ (ордена на йезуитите). В 1540 г. Павел III утвърдил „Братството“ като монашески орден, а в 1541 г. Лойола станал негов велик магистър. Определил основните принципи на дейността на ордена, системата на йезуитското възпитание (в „Конституциите“ и в книгата „Духовни упражнения“), разработил устава на братството. В 1622 г. бил канонизиран. ↑

Религиозният морал в действие

След тайно съвещание на Павел III с Игнатий Лойола бил свикан Тридентският събор[1]. Междувременно йезуитите наводнили цяла Европа и подготвяли почвата за създаване на силна партия от привърженици на папата.

Колкото и ловки да били членовете на новия орден, те още не разполагали с онова страшно оръжие, което се появило по-късно, и всичките им усилия се разбили в непреклонността на протестантите и равнодушието на католиците.

В уречения ден никой не дошъл на откриването на събора. В продължение на цял месец на призива на папата се отзовали само четирима епископи, но те, естествено, не можели да представляват вселенското духовенство.

Павел III не се обезкуражил от този неуспех. Той продължил да въздейства на преданите си прелати и в края на краищата събрал в Тридент четирима митрополити, един кардинал, шестима епископи и петима магистри на различни ордени.

Броят им бил незначителен, но тъй като пристигналите духовници били сляпо предани на римската курия, папата сметнал, че моментът е подходящ. Той открил събора и натоварил с провеждането му своите легати, като им дал за помощници неколцина йезуити.

Още на първото заседание възникнал един спорен въпрос: трябвало да се реши по страни ли, или поименно ще се гласува; освен това не бил достатъчно ясен дневният ред на събора.

Съборът изпратил делегати за инструкции при светия отец. Когато делегатите пристигнали в Рим, папата се съвещавал с посланика на етиопския крал, който бил приел католическата вяра и молел папата да му изпрати мисионери.

Докато слушал посланика, папата сияел от щастие. Той получавал възможността да освободи заблудените души от властта на сатаната и да ги предаде на милосърдния бог, а може ли да има нещо по-приятно от това за наместника на Христос? Павел предвкусвал всички изгоди от тази операция. Малко го било грижа за Исус и светия гълъб и дори за Луцифер с цялата му дяволска глутница. Но молбата на краля предвещавала огромна печалба — как да не се развесели човекът!

В очакване на бъдещите блага светият отец веднага продал скъпо и прескъпо един солиден комплект стари кокали, като ги обявил за мощи на някакъв прочут светец (твърде възможно е кокалите да са били донесени от най-близката кланица!). След това той обещал на посланика да изпълни молбата на краля и да изпрати неколцина йезуити, които ще помогнат на народа и на светия престол.

След като приключил приятните преговори, папата приел депутатите от събора. В отговор на техния въпрос той изразил желание да се гласува поименно. Естествено, Павел III разбирал, че е по-лесно индивидуално да се обработват участниците в събора. Освен това папата настоял всички въпроси да бъдат обсъдени предварително на закрити заседания на конгрегациите и едва след това да се поставят на публични заседания. Папата добре помнел доклада на кардиналската комисия от началото на своя понтификат и не искал да рискува повторно.

Той категорично забранил да се повдига опасният въпрос за папската непогрешимост, както и да се вземат каквито и да било решения за изменяне на конституцията, нравите или обредите на духовенството без знанието на папата.

За сметка на това Павел III предоставил на събора пълна свобода на действие при обсъждането на чисто религиозните въпроси, които малко го вълнували. Той неведнъж заявявал, че ако реформаторите, анабаптистите[2], лутераните и другите схизматици се съгласят да го признаят за първосвещеник, би им дал пълна свобода да проповядват каквито си искат суеверия. Той бил, естествено, циничен негодник, но не и глупак!

Освен това Павел III се обърнал към участниците в събора с послание. В него той настойчиво ги убеждавал да водят достоен живот по време на събора и да се разделят с любовниците си, които са довели в Тридент. „В краен случай — писал папата, — като вземаме под внимание присъщите на човека слабости, ние ви разрешаваме да се ползвате от услугите на вашите фаворити.“

Както виждате, човек винаги може да се приспособи към църковния морал!

След няколко дена Павел III изпратил до събора още едно послание, в което препоръчал да се проточат заседанията колкото може повече. Той се надявал, че всеки момент може да настъпят някакви благоприятни за църквата събития. И наистина, внезапната новина за смъртта на Лутер доказала прозорливостта на папата.

Съвпадението изглеждало особено странно поради това, че здравословното състояние на реформатора в никакъв случай не предвещавало скорошна смърт. Протестантите обвинявали йезуитите, че са го отровили, и тъй като причините, които подкопали силите на Лутер, оставали неизяснени, обвинението изглеждало правдоподобно.

На свой ред учениците на Лойола започнали да разпространяват абсурдни слухове за пламенния противник на папството. Те дори заявявали, че той се е обесил, че го бил удушил дяволът, че на другия ден след погребението му около гробницата се носела миризма на сяра и смола и оттам излетял огромен гарван. Цялото му учение и фактите от неговата биография станали обект на глупави измислици. Появили се памфлети, в които се твърдяло, че Лутер бил син на дявола, че бил продал душата си за петдесет години безгрижен живот на земята, че отричал съществуването на бога и безсмъртието на душата.

Папата се окуражил и решил да нанесе смъртоносен удар на Реформацията. Той незабавно влязъл в преговори с Карл V, като го убеждавал да стане противник на протестантите. В края на краищата двамата тирани постигнали споразумение: папата се задължил да плати на императора двеста хиляди златни екю и да екипира за своя сметка дванадесет хиляди пехотинци и петстотин конници; Карл V обещал да изпрати армията си, за да помогне на папските войски в преследването и унищожаването на враговете на римската църква.

Съюзниците веднага се заловили за работа. Павел III обнародвал була, в която приканвал католиците да подлагат на огън и меч градовете, селата и дори селцата, поддържащи протестантите. Кървавото начинание обаче не могло да се осъществи: още при първия сблъсък на границата със Саксония войниците на папата и императора побягнали.

Светият отец побързал да оттегли войските си и оставил императора сам да се измъква от положението, в което изпаднал по негова вина. Императорът побеснял, когато видял, че папата пак го е измамил. Той се разярил още повече, когато научил, че Павел иска да използва забавянето му в Германия я да пренесе заседанията на събора от Тридент в един от градовете на папската област. Макар че бил предприел поход срещу реформаторите, Карл V в същото време искал да запази поне привидно съглашението си с протестантските князе, защото разбирал, че при евентуално поражение на реформаторите ще бъде обвинен в нарушение на законността, в резултат на което участниците в събора ще попаднат в ръцете на папата. Той категорично настоял Павел III да се откаже от намерението да пренесе събора в Болоня. Негово светейшество се престорил на глух. Тогава императорът изпратил свои представители в Тридент и им заповядал да хвърлят в реката кардинала-пълномощник на папата, ако там се осмелят да преместят или закрият събора.

Заплахата подействала. Но папата не се предал, а само променил тактиката: той предизвикал в много градове безредици, а след това обявил, че съвещанието е към края си, и накарал участниците в събора по-бързо да приключат дискусиите.

Възмутен от вероломството на папата, Карл V решил да му отмъсти и организирал заговор срещу Пиетро Луиджи Фарнезе.

Когато научил за смъртта на любимия си син, Павел III обезумял: няколко часа потресеният папа крещял, псувал, хулил бога, Богородица, апостолите и всички светии. Когато останал без сили, той заявил, че ще потърси помощ от неземните сили, само и само да унищожи императора. Той се заключил в лабораторията си и прекарал много нощи с алхимиците и астролозите, като изучавал движението на звездите и слушал техните заклинания. Но всичко това не причинило на Карл V дори и най-незначителни колики.

След като се убедил, че дяволът не желае да се застъпи за него, светият отец решил сам да си разчисти сметките с Карл: той го извикал на дуел, като му предложил да се бият на коне или пеш, с шпаги или кинжали и предоставил на врага си да избере оръжието. Но той не приел поканата на обезумелия първосвещеник.

Когато болката от загубата поутихнала, светият отец прехвърлил цялата си нежност върху своя внук Октавио Фарнезе. Но и тук изживял жестоко разочарование. След като подарил на Октавио Пармското херцогство, той му поверил командуването на папските войски (по това време те се сражавали с Фердинанд Гонзаго, който бил завзел Пиаченца с помощта на Карл V). Но скоро светият отец се убедил, че Октавио е бездарен военачалник, и понеже се страхувал, че императорските войски ще отнемат наследството на внука му, отзовал Октавио в Рим и сложил начело на войските си Камил Орсини — гонфалониера на войските на папската курия.

Октавио обаче много се обидил, макар че папата му обещал най-различни почести. Той погледнал на отзоваването си в Рим като на немилост, влязъл в преговори с Фердинанд Гонзаго и се превърнал в противник на своя дядо.

Когато предателството на Октавио станало известно, папата получил удар. След един час съзнанието му се върнало, но последвал втори удар. Светият отец разбрал, че е дошъл последният му час, и все пак, преди да издъхне, доказал безкрайната си любов към своя внук и подписал една була, в която потвърждавал правата му върху пармската корона.

[1] Тридентският събор — XIX вселенски (1545–1563 г.). Неговата цел била укрепването на католицизма в борбата срещу Реформацията. Анатемосал основните тези на протестантството, приел текста на задължителната за духовенството църковна клетва, разширил правата на епископите да надзирават духовенството, признал приоритета на папската власт над решенията на съборите. ↑

[2] Анабаптисти — прекръстени, последователи на едно селско-плебейско обществено-религиозно движение от периода на Реформацията. Враждували както с феодалния, така и с бюргерския лагер. Активно участвали в Селската война в Германия, след това се затворили в своите общини и заели позициите на аполитизма и пасивното непротивене на злото. Отхвърляли църковната йерархия, религиозните обреди; въвели кръщаването на възрастните, тъй като смятали, че приемането на религията трябва да бъде съзнателно. ↑

Една за двамата

Когато вкарвал в свещената колегия синовете и внуците си, Павел III се ръководел не само от желанието да увеличи броя на своите привърженици. Честолюбивите замисли на папата отивали много по-далеч: той мечтаел да осигури на династията Фарнезе апостолски трон.

Неговите мечти се осъществили само отчасти. Когато кардиналите се събрали на конклав, веднага се очертали три групировки: привърженици на императора, на Франция и на фамилията Фарнезе. Последната се възглавявала от кардинал Александър. Прелатът предвиждал, че нито той, нито неговите роднини няма да получат мнозинството от гласовете: свещената колегия много добре знаела за омразата на императора към неговия род и никога не би погазила волята на императора.

Тогава Александър направил ловък ход и подкрепил кандидатурата на кардинал дел Монте, който се намирал под негово влияние.

Единият от кандидатите бил отхвърлен, защото го подозирали в съчувствие към лутераните. Другият също отпаднал, но по по-сериозни причини: той си нямал нито фаворит, нито любовници. Този човек се отличавал с добродетелите си — или поне се ползвал с такава лоша репутация — и не получил нито един глас!

Кардинал дел Монте бил избран с мнозинство на гласовете. Нямало никаква опасност, че той ще се заеме да променя църковните нрави. Сериозните занимания изобщо не му допадали. Той мислел само за удоволствия, а всичко останало му било дълбоко безразлично.

Достойният приемник на Павел III — той бил един от най-близките му фаворити — приел името Юлий III. Римлянин по рождение, той бил изкачил високата йерархична стълба крачка по крачка и дължал кариерата си, както казва Бейл, на това, че „бил красив на младини; не е трудно да се досетим по какъв начин е стигнал до високите звания в римския двор“.

Той бил толкова циничен, колкото и развратен. Не криел влечението си към послушниците, които му прислужвали; многократно го залавяли на местопрестъплението, въпреки че той изобщо не се прикривал, защото отлично разбирал, че именно тези нравствени качества го приближавали към целта. И не се излъгал!

Бейл е събрал извънредно интересната кореспонденция на Юлий III с една римска куртизанка, възлюблена на светия отец и на още един кардинал. Двамата любовници никога не проявявали ревност, а напротив, си оставали много добри приятели. Те възпитавали заедно децата на куртизанката и пак заедно ги канели по-късно на оргиите си. Никакви разногласия не помрачавали трогателното приятелство в този троен съюз.

Публикуваните от Бейл писма на Юлий III говорят за разврат, в сравнение с който всичко, разказано от нас по-горе, представлява невинна дреболия. Ние просто не се решаваме да ги цитираме тук. А и какъв смисъл има това: всичко, казано вече, дава ясна представа за нравствения облик на светия отец Юлий III.

Оргии във Ватикана

Понеже искал да установи добри отношения с Карл V, Юлий обещал да открие събора в Тридент, закрит преждевременно от предшественика му. Папата знаел колко важно е за монарха да запази равновесието между протестантите и католиците.

Удовлетворен от това съобщение, императорът изпратил посланик да поздрави новия папа и да уточни датата за свикване на събора. Юлий III приел възторжено пратеника, но когато станало дума за откриването на събора, загубил дар слово и започнал несвързано да мънка. Обещанието било дадено много прибързано — във всеки случай той не очаквал, че ще му се наложи да го изпълни толкова скоро. Разговорът с пратеника го опечалил — а този почтен човек толкова ценял спокойствието и безгрижието!

Той плахо се опитал да възрази, като казал, че първо трябва да се осигури съгласието на френския двор и на монарсите на главните италиански области, и добавил с лукава усмивка: „Ние сме на апостолския трон едва от няколко дена. Съгласете се, че най-напред трябва да отпразнуваме това събитие, да се повеселим, а едва тогава да пристъпим към работата…“

След аудиенцията пратеникът написал на императора за впечатленията си от разговорите с папата: „… той е готов на всякакви отстъпки, стига нищо да не нарушава неговия безпътен и празен живот във Ватикана.“

„В двореца на Юлий III — разказва един заслужаващ доверие летописец — дните и нощите минаваха в пирове и сатурналии[1]. Много често насред пиршеството папата, заобиколен от кардинали и куртизанки, събличаше дрехите си и предлагаше на своите гости да последват примера му. После слагаше на главата си маскарадна шапка и повеждаше това необикновено хоро по градините на Ватикана, като подскачаше и пееше неприлични песни.“

Същият автор цитира следната цинична бележка, подхвърлена от папата през време на един от тези нощни танци. „Я ми кажете — запитал той кардиналите си, — какво ли ще направи народът, ако посред бял ден със свещи в ръце поведем едно такова шествие, като пеем неприлични и шеговити песни вместо химни?“

„Ще ни пребие с камъни“ — веднага му отговорил един от кардиналите.

„В такъв случай — заявил папата — ние дължим спасението си от заслуженото възмездие на дрехите си.“

Летописецът отбелязва, че последните думи на папата не били опровергани от никого. „Нищо — пише той по-нататък — не може да даде точна представа за онова, което се вършеше в двора на Юлий III. Негово светейшество почти непрекъснато беше пиян и прекарваше по-голямата част от нощите си в оргии с куртизанки, послушници и кардинали.“ Вероятно и свещената колегия е била във възторг от избора си.

[1] Сатурналии — празници в древния Рим в чест на бога на времето и посевите — Сатурн. Били съпроводени от карнавали, танци и пирове и се отличавали с необуздано веселие. По-късно били възприети от християните и станали част от техните новогодишни празненства. ↑

За пазача на маймуните и влюбения папа

Когато Юлий III бил епископ в Болоня, той прибрал в двореца си един юноша и го нарекъл на шега Инокентий (което значи невинен). Юношата бил негов фаворит и в същото време пазач на маймуните, с които имал много общо. С усърдието и нежната си привързаност юношата покорил сърцето на своя повелител и скоро получил правото да се разпорежда в двореца като у дома си. Младият немирник понякога прекалявал, но когато получените от него маймуни една през друга налитали върху почтените епископи, дел Монте умирал от удоволствие.

Според някои летописци Инокентий (наричали го и Бертучино — маймунка) бил незаконен син на бъдещия папа.

След възкачването на Юлий на престола фаворитът останал да живее в Болоня. На всички молби на папата да дойде в Рим той упорито отговарял: „Ще пристигна, когато ме назначите за кардинал. Изпратете ми червена шапка, инак не мърдам от Болоня.“

Отначало Юлий III не смеел да постави въпроса на обсъждение, защото се опасявал от недоволството на свещената колегия; той чакал да се стабилизира положението му. Но след една бурна нощ чувствата му се възпламенили и той решил да провери как ще се отнесат кардиналите към тази идея. Слънцето вече отивало към зенита, започналият още предната вечер пир се бил проточил както обикновено. Папата бил съвсем пиян, а гостите му не били много по-трезви от него. И тогава замаяният първосвещеник помолил кардиналите да не се разотиват, като промърморил, че има намерение да проведе съвещание.

Понеже сметнали, че трудолюбието на папата се дължи на изпитото вино, кардиналите се опитали да го разубедят: времето наистина било неподходящо за заседание. Но зажаднелият за своя любимец Юлий III продължавал да настоява. Като видели, че папата не разбира от дума, кардиналите се затътрили след него към заседателната зала.

Седнал на трона, заобиколен от почтените си колеги, покровителят на Бертучино направо им обяснил причината за толкова екстреното съвещание. „Моля ви — казал той — да наградите моя Бертучино с кардиналска шапка и епископска катедра.“

Над почетното събрание преминал възмутен ропот; но измитото вино давало кураж на папата — нищо, че езикът му се заплитал — и той не се смутил. Започнал разпалено да хвали своя любимец и неговите поразителни способности да предизвиква нови и остри усещания, за които не се решаваме да разкажем тук. Последният аргумент на папата се състоял в това, че още когато Бертучино бил малък, астролозите му обещали богатство и изключителни почести и че ако се съди по хороскопа, съдбата му е отредила трона на наместника на свети Петър.

Декларацията на папата предизвикала яростен протест. Някои кардинали забравили, че само преди един час са се отдавали на чревоугодие и любострастие, и изпаднали в благородно негодувание.

Един от тях заявил в изблик на благоприлични чувства, че за кардиналите ще бъде позорно да се появи сред тях един пазач на маймуни. И нима негово светейшество наистина смята, че изброените пороци на неговия любимец го правят достоен за кардиналски сан?

Нападките срещу Бертучино отрезвили папата и той произнесъл разобличителна реч като същински трибун.

„Кълна се в утробата на светата дева, че Бертучино ще стане кардинал! — Гръмогласно извикал папата. — Кои пороци толкова ви смутиха, че отказвате да го приемете в свещената колегия, когато самите вие сте разядени от позорни болести и затънали в чудовищен разврат?! Нека хвърли камък върху него онзи от вас, който не е прелюбодействал! Мълчите ли? Значи признавате, че всички ние сме позор за човечеството! Да започнем от мен… Кои мои добродетели, кои особени знания ви подтикнаха да ме изберете за папа? Или моята разюзданост не ви беше известна? Аз съм много по-развратен от любимеца си, от пазача на маймуните, когото сам прелъстих. Той е много по-чист от мене, върховния отец на християните, избран по ваша милост. Как смеете тогава да му отказвате кардиналската шапка и епископската катедра?“

Разбира се, трудно е да възразяваш, когато доводите са толкова неоспорим. Смаяните кардинали млъкнали като омагьосани и Бертучино единодушно бил избран за кардинал. Още същия ден Юлий III изпратил на любимеца си в Болоня кардиналска шапка и дванадесет хиляди екю от апостолската хазна. Новоизбраният прелат веднага тръгнал на път.

Излишно е да описваме радостта на първосвещеника, когато притиснал в прегръдките си своя нежен приятел. Най-сетне те били заедно! Папата пищно отпразнувал назначаването на Бертучино; дал му едно от най-хубавите помещения във Ватикана в съседство със своите покои; издигнал го на длъжността пръв министър на папската курия и му възложил да управлява църковните работи. Бертучино разпределял бенефиции, звания, приходите от църковните имоти. Всичкото си свободно време той прекарвал в личните покои на папата, на меки възглавници, заобиколен от четирикраките си приятели, а куртизанки кадели около него ароматни благовония и му поднасяли вино.

Ние бихме могли да завършим тази история с думите от хубавата приказка: „И те заживели в мир и любов…“ само дето не им се раждали дечица.

Ябълката на Ева и паунът на Светия отец

Погълнат от удоволствията, Юлий III рядко се бъркал в политическите работи. Той заемал апостолския трон от 8 февруари 1550 година до 23 март 1555 година и умрял от преплитане на червата.

С лакомията и пиянството си той бил прочут не по-малко, отколкото със своя разврат. Той придавал на менюто си изключително значение. Във връзка с това историкът разказва един характерен анекдот: от всички ястия негово светейшество предпочитал свински бут и печен паун. Но лекарите забранили да се поднася на трапезата му готвено, тъй като излишествата били подкопали здравето на папата. Веднъж Юлий III не видял любимите си ястия, повикал иконома на двореца и му заповядал веднага да опече един паун, като го заплашил с бесилка, ако желанието му не бъде изпълнено.

Когато икономът излязъл, кардинал Инокентий, който седял до него, за да успокои разярения папа, му казал, че не си струва да се ядосва заради разни дреболии.

„Това не са дреболии — възразил папата, — щом сам бог се е разгневил заради една ябълка, на мен като негов наместник също ми е позволено заради цял паун. Нима може да се сравнява паунът с една никаква ябълка?“

Павел IV[1], приятелят на йезуитите

Марцел II, който сменил Юлий III на апостолския трон, още на другия ден след избирането си показал твърдо намерение да поправи нравите на духовенството. Той заповядал на офицерите и сановниците от римската курия да променят коренно своя начин на живот, като ги предупредил, че не ще търпи никакви скандали и разврат. За да даде пример, той съкратил щата на придворните във Ватикана, изгонил фаворитите, ограничил броя на ястията в менюто си, съкратил времето, определено за трапезата, наредил да продадат златните и сребърните прибори, за да погаси дълговете на светия престол, и изобщо се проявил като крайно доброжелателен и скромен.

Естествено такъв необичаен папа не можел да живее дълго. Кардиналите побързали да поправят допуснатата грешка. Марцел II умрял на 30 април 1555 година, три седмици след избирането си. Едно специално приготвено питие помогнало на свещенослужителите да се избавят от своя притеснител.

Няколко дни след погребението на Марцел за папа бил избран кардинал Джан Пиетро Карафа, който приел името Павел IV. По негово време се възобновили гоненията, екзекуциите и изтезанията. На времето той бил изпратен от Лъв X, в Испания, където заслужил благодарността на крал Фердинанд за неуморното преследване на еретиците, с което помагал да се увеличават приходите на благочестивия монарх: знае се, че една част от имуществото на жертвите на инквизицията отивали в кралската хазна. Последната длъжност на Карафа, преди да стане папа, бил постът велик инквизитор на Рим; възглавявайки чудовищния трибунал, той го наричал могъщ нерв на светия престол.

Щом завършила церемонията на интронизирането, Павел IV си въобразил, че му е възложена мисията да стане велик инквизитор на целия католически свят. Той разширил прерогативите на инквизиторите, разрешил им да прибягват до изтезания, за да откриват съучастниците в престъпленията, и обнародвал була, в която нареждал да се прилагат най-жестоки мерки не само срещу еретиците, но и срещу заподозрените в ерес. Той провъзгласил, че князете, кралете, императорите, епископите, архиепископите и дори кардиналите ще бъдат безмилостно подлагани на изтезания и изгаряни на клада, ако светата инквизиция ги признае за виновни.

Нововъведенията на папата предизвикали бурно възмущение. Само йезуитите възхвалявали папата, който ги отрупал с всевъзможни привилегии и с пари; той харчел огромни суми за строеж на йезуитски училища, подарявал им разкошни вили в околностите на Рим. През целия понтификат той проявявал благосклонност към този отвратителен орден.

Павел IV не бил само жесток, той се отличавал и със своята рязкост, грубост и необузданост въпреки преклонната си възраст. Когато английският посланик, изпратен от Мария Тюдор[2], дошъл да поздрави новоизбрания първосвещеник и да му изрази предаността си, папата го подложил на унизителна церемония, като го накарал, след като той вече бил целунал пантофа му, да коленичи и да се покае за греховете на Великобритания пред папския престол. А след това, когато научил, че английската кралица се титулува още и кралица на Ирландия, папата започнал да крещи с пяна на устата за наглостта на кралицата, дръзнала да си присвои короната без неговата благословия, и преди смаяният посланик да отвори уста, папата го изгонил от Ватикана.

Понеже били свикнали с мисълта, че религията е преди всичко средство за забогатяване, първосвещениците понякога толкова се забравяли, че публично признавали това.

Когато малодушната кралица на Англия заповядала на посланиците си да не се спират пред никакви унижения, но да издействат инвеститурата на Ирландия, светият отец не се посвенил да обнародва була, с която обявил кралската титла за продан срещу двеста хиляди екю…

Тиранията и жестокостта на папата всеки ден му създавали нови противници. Отмъстителността му била чудовищна: всички граждани, заподозрени във враждебно отношение към него, били застрашени от изгнание, затвор и изправяне пред съда на инквизицията. Процедурата на инквизиторския трибунал била проста и съдиите действали експедитивно. След лицемерен разпит — понеже тия трибунали имали предназначението да дават само известна привидна законност на предварително замислените убийства — виновниците на място били подлагани на най-различни изтезания и изпращани на кладата…

Когато негово светейшество предал богу дух, римският народ въстанал срещу свещениците, които усърдно помагали на Павел IV да изпълнява инквизиторските си задължения.

Тиранинът умря! Смърт на неговите съратници!

Римляните освободили затворите, опожарили двореца, в който инквизиторите измъчвали жертвите си. Те не отнели нито един живот, не извършили нито едно насилие или престъпление. Римляните организирали демонстрация със запалени факли пред манастира на доминиканците, а след това разрушили статуите и гербовите щитове на покойния папа. Те дори не изпълнили намерението си — да повлекат трупа на Павел IV по улиците на Рим и да го изхвърлят на градското сметище.

Жалко, останките на този бандит заслужавали такова погребение!

[1] Павел IV — папа (1555–1559 г.). ↑

[2] Мария Тюдор (Кървавата) — английска кралица (1553–1558 г.), съпруга на Филип II Испански. Нейното владичество било ознаменувано със засилване на католическата реакция и с жестоки преследвания на представителите на Реформацията. ↑

Пий IV[1]

Когато размириците в Рим поутихнали, кардиналите пристъпили към избори за нов папа. Конклавът бил много бурен и продължил повече от четири месеца. Свещената колегия трябвало да положи много труд, докато стигне до споразумение. Както винаги имало пазарлъци и конкурентите, които си оспорвали тиарата, вършели най-позорни машинации. Най-сетне с подкрепата на племенниците на Павел IV, Карл и Алфонсо Карафа, мнозинството от гласовете получил Джовани Медичи, който бил провъзгласен за папа под името Пий IV.

Пий IV притежавал всички нравствени качества, необходими за един порядъчен папа. Той бил ленив, алчен и стиснат, отмъстителен и кръвожаден, жесток и коварен. Главната му страст било чревоугодието. Той пилеел луди пари за трапезата си, от разни страни му докарвали най-изискани плодове и вина. Както и на мнозина други папи специални доставчици му намирали красиви жени. Наистина, за разлика от предшествениците си, Пий IV настоявал агентите му да не прибягват към насилие, а да действат чрез мошеничество и измама. На жертвите си Пий IV подарявал скъпоценни камъни и златни украшения, а след това заповядвал на слугите си да им отнемат подаръците. Една хроника от онова време съобщава, че любовните похождения на папата не му стрували нищо.

[1] Пий IV — папа (1560–1565 г.). ↑

Прекалената признателност е пагубна

Веднъж кардиналите Карл и Алфонсо Карафа били обкръжени от патрул, когато отивали на заседание на консисторията. Офицерът от стражата им вързал ръцете с думите: „По заповед на негово светейшество.“

Кардиналите трябвало да се подчинят. Те не се чувствали виновни, понеже не участвали в никакъв заговор срещу първосвещеника, дори напротив, тъкмо на тях той дължал удостояването си с папски сан и те винаги били негови верни привърженици.

Родът Карафа притежавал несметни богатства, огромни имения, дворци, луксозни вещи, за които можели да му завидят дори кралете; никой друг нямал такива коне, такъв кучкарник, такива красиви жени и изнежени юноши.

На братята безспорно им завиждали и те имали много врагове. Те, разбира се, са жертва на долна клевета, но всичко ще се изясни още след първия разпит. Те ще докажат невинността си и затова няма смисъл да се тревожат. Така си мислели кардиналите, когато се намерили във ватиканския затвор.

И не се излъгали в едно: на тях им завиждали, погубило ги собственото им богатство, а виновникът за нещастието им бил самият папа: той поискал да заграби съкровищата на фамилията Карафа и да обогати роднините си.

Конфискуването на имотите е проста работа: трябва само да си сигурен, че никой няма да си ги поиска обратно. Единствена гаранция за това е смъртното наказание. Така решил папата.

Но подобна присъда се нуждаела все пак от минимална мотивировка. И папата заявил, че пленниците владеят заграбено имущество, което са придобили благодарение на техния роднина Павел IV.

„Трябва да се ликвидира вредният непотизъм — завършил той, — аз искам да дам на приемниците си нагледен урок, за да не се заловят и те да обогатяват своите роднини.“

Докато циничният мошеник говорел за злоупотребите на непотизма, имотите на Карафа преминали в ръцете на папските племенници още преди присъдата да влезе в сила.

Кардинал Карл — същият, който най-много помогнал на Джовани Медичи, като му осигурил гласовете на свещената колегия, бил удушен, другите му роднини били обезглавени, а труповете им — хвърлени в Тибър.

Само Алфонсо Карафа могъл да се откупи (за сто хиляди екю), след което изчезнал от Рим.

Но по онова време йезуитите вече са били пръснати из цял свят и никой не можел да се изплъзне на папата, където и да намерела приют набелязаната жертва. След три месеца през време на едно посещение в Неапол Алфонсо Карафа внезапно се разболял и умрял в тежки мъки. Някакъв йезуит все пак успял да проникне при него и да го отрови.

Зловещо предупреждение

Унищожаването на рода Карафа потресло кардиналите. То било зловещо предупреждение. Естествено, не ставало дума за смъртта на техните колеги — кардиналите не били чак толкова чувствителни. „Всички ние сме повече или по-малко богати — разсъждавали те — и всеки от нас може да стане жертва на ненаситната алчност на светия отец.“

Те толкова се страхували от него, че тръпки ги побивали, когато си спомняли за станалото. При появяването на папата те се смущавали и пребледнявали като деца, които са направили пакост.

Пий IV не можел да не забележи състоянието на кардиналите. Той разбирал, че сега никой не ще се осмели да му противоречи и без да губи време назначил на отговорни граждански и военни постове своите племенници, а да не говорим за това, че в римската курия се разпореждали многобройните роднини на папата. По такъв начин папата създал около себе си сплотена силна група.

Скоро обаче църковните работи принудили Пий IV да установи по-приятелски отношения със свещената колегия. Единството на църквата в Западна Европа вече не съществувало — разцеплението взело широки размери. В Шотландия победили протестантите. В Бохемия крал Максимилиан[1] застанал на страната на лутераните. В Германия Фердинанд[2] открито защищавал новата религия. Във Франция кралят и сеньорите издали „едикт за търпимостта“[3]. Всичко това принуждавало Пий IV и кардиналите да обединят усилията си за борба срещу общия враг — еретиците. Впрочем умственото състояние на Пий IV вследствие на развратния му живот било такова, че ръководството на църковните работи се изплъзнало от ръцете му и преминало в ръцете на неговите протежета. Цялата църковна политика вече се диктувала от кардинал Марк, бивш фаворит на Пий IV. На него се подчинявала и папската армия. Пий IV оставил на кардинал Марк държавническата дейност и го ударил на живот. Денем той не излизал от подземията на инквизицията, където изтезавали обвиняемите, а нощите си прекарвал със своите фаворити и любовници.

Разпространението на протестантството в Германия за кратко време изтръгнало първосвещеника от онова състояние на идиотизъм и старчески маразъм, в което той изпаднал. Испанският крал настойчиво го приканвал да обърне внимание на печалното положение в католическата църква. Пий IV се обърнал към император Максимилиан и към Алберт III, Баварския херцог, с молба да му помогнат за осъществяване постановленията на Тридентския събор.

В лицето на Баварския херцог папата намерил предан съюзник. Алберт отдавна се намирал под влиянието на йезуитите и възторжено се отзовал на призива на светия отец, като заявил, че е готов да избие три четвърти от поданиците си, само и само да върне останалата четвърт в лоното на католическата религия.

Има ли друг начин за доказване предимството на една религия пред друга. Очевидно по-добър е онзи бог, в чието име се пролива повече кръв. В такъв случай по количеството проляна кръв нашето трилико божество заема първо място в световния пантеон.

Като начало херцогът пресякъл достъпа на протестантското учение в своите владения, като заповядал да бъдат изгорени съчиненията с еретическо съдържание. Той принудил професорите и преподавателите от Инголщатския университет[4] под страх от инквизиторски трибунал да се закълнат, че ще изповядват католическата вяра.

Максимилиан излязъл по-непослушен от Алберт III. Той не само че отказал да натрапи насила на своите подчинени католическите догми, но дори предложил на Пий IV да утвърди с апостолския си авторитет някои нововъведения, възприети вече от повечето германци, и предупредил папата, че ако не благоволи да направи известни отстъпки, това ще доведе до задълбочаване на разцеплението.

Щом почувствал скритата заплаха в декларацията на Максимилиан, Пий IV смекчил тона. Императорът искал две неща: да се замести евхаристичната нафора на католиците с два вида причастие[5] и да се разреши на свещениците да встъпват в брак. Пий IV отговорил на Максимилиан, че е съгласен да разреши на християните в Германия да се причестяват и с вино, но второто искане е твърде сериозно и не може да го удовлетвори.

Светият отец изглежда е смятал, че е много по-просто да промени ритуала на тайнството свето причастие, отколкото да разреши на свещениците да заменят наложниците си със съпруги! С господа бога наместникът може да не се церемони!

Максимилиан обаче не искал да се задоволи с частична отстъпка, защото се стремял да угоди на протестантските свещеници, които настоявали да се отмени безбрачието. Той смятал, че забраната на брака принуждава свещенослужителите да издържат наложници и че за да се сложи край на безобразията, трябва да бъде унищожена тяхната причина.

Пий IV продължавал да държи на своето. Но колкото и да бил помътен разумът му, папата все пак могъл да разбере, че императорът е крайно раздразнен от оказаната му съпротива. Тъй като се страхувал от гнева на монарха, Пий IV започнал да търси нови съюзници. Той успял да убеди Карл IX[6] и Филип II, че императорът е решил да се съюзи с френските хугеноти[7], за да завладее техните тронове и да унищожи католицизма. Двамата монарси сключили съюз против Максимилиан. А за да ликвидират еретиците с един удар, те решили Екатерина Медичи да организира изтребването на хугенотите във Франция, а испанският крал да се справи с Навара и Нидерландия.

За да изпълни престъпния си план, папата решил отначало да приспи бдителността на врага. Светият отец заповядал на инквизицията да отслаби гоненията срещу реформаторите и дори да освободи някои затворници — все едно, след като изтърпели такива изтезания, те били обречени на смърт.

Той направил и още по-голяма жертва, за да приспи окончателно бдителността на протестантите: проявил дружелюбие към тях, канел германския посланик и други хугеноти на вечеря и когато се напиел, вдигал безкрайни тостове за здравето на гостите.

Пиянството го погубило. Веднъж след една продължителна оргия, през време на която той изпразнил дванадесет големи чаши (обикновената си порция), папата получил удар и умрял на 9 декември 1569 година.

[1] Максимилиан II — германски император (1564–1576 г.). ↑

[2] Фердинанд I — германски император (1556–1564 г.). ↑

[3] През януари 1562 г. бил издаден „едикт за търпимостта“, който съдържал редица отстъпки на калвинистите. Този едикт обаче възмутил католиците, без да удовлетвори и протестантите, и скоро пламнала открита война между двата лагера (така наречените религиозни войни). ↑

[4] Инголщадският университет — в Инголщад (Бавария), основан в 1472 г. ↑

[5] т.е. с хляб и с вино. В католическата църква това е привилегия на духовенството, докато миряните се причестяват само с хляб. ↑

[6] Крал IX — френски крал (1560–1574 г.). ↑

[7] Хугеноти — немско, Eidgenossen („обединени от клетва“). Френски калвинисти от XVI–XVII в., които се борели срещу абсолютизма и католическата църква. Изразявали интересите на буржоазията и занаятчиите в южната и югозападната част на страната, а също и на известни кръгове от аристокрацията. Борбата им срещу католицизма довела до продължителни религиозни войни (1562–1594 г.). ↑

Злодеянията на папата — изтезания и екзекуции

Римският народ ликувал, когато научил за кончината на Пий IV: най-сетне жестокият тиранин умрял! Но след по-малко от два месеца радостта била сменена от дълбоко отчаяние. За кратко време новият първосвещеник извършил толкова много злодеяния, че хората със съжаление си спомняли за неговия чудовищен предшественик. Никога дотогава на апостолския трон не бил седял такъв кръвожаден звяр.

След едномесечни разпалени дебати в конклава Антонио Гислиери, който изпълнявал почетните задължения на велик инквизитор, надделял над конкурентите си и бил провъзгласен за глава на църквата под името Пий V[1].

Той произхождал от много бедно семейство и бил изпратен в един доминикански манастир, където помагал на готвача.

Младият послушник привлякъл вниманието на игумена: той бил строен, хубав и изключително умен. Всичко показвало, че по-късно той ще спечели сърцата на висшите сановници.

През свободното си време игуменът преподавал на младежта богословие и много скоро ученикът възнаградил усърдието на учителя си: той далеч надминал и най-добрите ученици.

След като натъпкал главата на любимеца си с църковните премъдрости, игуменът, който познавал неговата старателност и останалите му качества, настанил младежа на длъжността инквизитор в Комо[2]. Там в преследването на еретиците той проявил такова усърдие, че скоро се прочул из цяла Италия. Вероятно самият свети Доминик нежно е наблюдавал своя млад последовател и си е казвал: „Ако това момче не спре, ще ме надмине с доблестните си дела.“ В Комо бил установен режим на терор. Смъртта косяла хората като чума, но на края търпението им се изчерпало: влиятелните граждани успели да прогонят свирепия инквизитор.

Изпратили го отначало в Бергамо, където за кратко време неумолимата му свирепост предизвикала истинско въстание: населението обсадило двореца на инквизиторите и той бил принуден да избяга.

Можем да си създадем пълна представа за кръвожадността на това чудовище по инструкциите, които изпратило до венецианския инквизитор след назначаването си за главен инспектор на трибуналите на инквизицията.

Скъпи братко мой — пише той, — ваше преподобие, вие винаги ще помните, сигурен съм в това, че властта, с която сте облечен, трябва да се простира върху целия свят. Нека волята ви бъде безстрастна, непоколебима и неумолима като божието правосъдие, което сте призван да осъществявате на земята. За да помните винаги висшето си предназначение, окачете на вашия трибунал желязно разпятие със следните думи от писанието: „Това място е страшно, то е врата за ада или рая…“ Дано никакви размишления за милосърдието на духа не ви отклонят от пътя, по който сте тръгнали. Помнете, че нашият божествен учител е казал:

„Не мислете, че дойдох да донеса мир на земята; не мир дойдох да донеса, а меч[3].

Защото дойдох да разлъча човек от баща му и дъщеря от майка й, и снаха от свекърва й.

И врагове на човека са неговите домашни.

Който обича баща или майка повече от мене, не е достоен за мене; и който обича син или дъщеря повече от мене, не е достоен за мене.

И който не взема кръста си и не ме следва, той не е достоен за мене.“

Нека тия благочестиви думи ви станат ръководно правило, определящо вашето поведение.

Изтезавайте без жалост, мъчете без пощада, убивайте, палете и изтребвайте вашите бащи, майки, братя и сестри, ако се окаже, че те не са сляпо предани на католическата, апостолската и римската църква.

По-нататък главният инспектор точно посочвал от какъв щат се нуждае върховният трибунал (тези лица получавали заплата за сметка на конфискуваното имущество на арестуваните): освен от офицери за стражата и от агенти, за да изпълнява успешно задачите си, трибуналът имал нужда от шестима изпитани богослови, способни да се ориентират във всички религиозни въпроси, от шестима шпиони и двадесет и четирима палачи. Двадесет и четирима палачи за един град! И всички те работели денонощно!

Преди да назначите когото и да било — пише той по-нататък — и преди да го посветите в нашите страшни тайни, новакът трябва да положи следната клетва: „Кълна се пред всемогъщия бог, пред сина му Исус Христос, апостолите свети Петър и Павел, светата апостолска църква, върховния първосвещеник, светата инквизиция в Рим и пред ваше преподобие, който присъствате тук, че винаги ще бъда покорен на църквата и светия трибунал. Задължавам се да приложа всичките си сили, за да открия, разоблича и арестувам всеки, върху когото падне подозрение в ерес. Задължавам се да браня до последна капка кръв върховния първосвещеник и делото на светата инквизиция.“

А ето как завършвала инструкцията на главния инспектор до трибуналите на инквизицията:

Назначете толкова шпиони, колкото ви позволяват средствата. Задължете ги да следят миряните, както и духовниците, и да ви докладват за всички обществени и лични нередности. Никога не поставяйте под съмнение показанията им, ликвидирайте всички, които ви посочват те, невинни или виновни, защото е по-добре да умъртвим сто души невинни, отколкото да оставим жив дори и един виновен.

Имаме сведения, че Съветът на десетимата е враг на нашата света инквизиция, тъй като ние оспорваме властта, за която той претендира по отношение на църковните работи. Но имайте предвид и дипломатическите отношения, които ви свързват с някои могъщи фамилии във Венеция; вие трябва да проявите изключителна предпазливост, за да не засилите недоволството.

Що се отнася до народа или буржоазията, бъдете безмилостни. Бог наистина сам се пази, но помнете, че на нас ни е даден меч, за да го насочваме срещу злонамерените хора. Без колебание удвоявайте суровостта си, щом видите, че се заражда някакво противодействие на църквата. Ние сме принудени да си затваряме очите пред безобразията на аристократите само дотогава, докато провидението не ни даде необходимите средства, за да поразим злото в самия му корен. Но спрямо народа и буржоазията бъдете безмилостни.

Авторът на тая недвусмислена инструкция бил назначен за велик инквизитор по времето на Павел IV. От този момент трибуналите и палачите заработили без почивка. След като станал папа, тиранинът продължил кървавите си подвизи. Най-напред той решил да отмъсти за смъртта на членовете на рода Карафа — не защото изпитвал приятелски чувства към тях, а защото те били близки роднини на игумена на доминиканския манастир, който на времето му помогнал да направи кариера. Освен това, улеснявайки неговото издигане, Павел IV го обсипвал с изключителни милости.

Пий V заповядал да арестуват съдиите, които осъдили Карафа на смърт, подкупените от Пий IV лъжесвидетели, войниците, стражата, палачите, които изпълнили присъдата, и ги предал до един на трибунала на инквизицията. Пощаден бил само йезуитът, който отровил кардинал Алфонсо Карафа: по това време орденът на Игнатий Лойола станал толкова могъщ, че осуетил издирването на монаха. Всички останали след ужасни изтезания били изгорени живи.

Пий V не спрял дотук. В Рим вилнеел терор. На бесилките и на кладите умирали хиляди граждани. Хората били екзекутирани за престъпления с десетгодишна давност, за които си нямали представа. Градовете били наводнени с доносници, които очаквали да получат някаква част от имуществото на жертвата или просто жадували за отмъщение. Който настроел срещу себе си някой от шпионите на папа Пий V, влизал в затвора, откъдето отивал направо на кладата. А да не говорим за еретиците, колкото и глупави да били обвиненията срещу тях.

[1] Пий V — папа (1566–1572 г.). ↑

[2] Комо — град в Ломбардия, често преминавал от едни ръце в други. ↑

[3] Виж Евангелие от Матей, гл. 10, стр. 34–37. ↑

Екзекуция на майката

През шестте години на своя понтификат Пий V се занимавал само с екзекуции и изтезания. Както обикновените смъртни имат нужда от въздух, за да дишат, той изпитвал потребност да гледа кръв.

Между многото истории, показващи нечуваната жестокост на това чудовище, особено изпъква тъжният разказ на един историк от края на XV и началото на XVI век.

Някаква млада и рядко красива жена била обвинена от шпионите на инквизицията, че е помогнала на една от сестрите си да избяга при калвинистите.

Когато нещастницата била арестувана, тя била бременна в последния месец. Хвърлили я в едно страшно каменно подземие, където тя родила преждевременно. Горката майка забравила страха и страданията и мислела само за детето си. Цяла нощ тя не го изпускала от ръце. На заранта Пий V заповядал да я доведат в трибунала, макар че клетата жена едва се държала на краката си. Този звяр не се смилил над нея. Младата жена направо се търкаляла в краката му и се кълняла, че е научила за намеренията на сестра си едва след прочитането на присъдата. Нито клетвите, нито сълзите, нито молбите трогнали каменното сърце.

„Изпълнете дълга си!“ — заповядал той на палачите-монаси.

Трима доминиканци веднага се нахвърлили върху младата жена, съблекли я съвсем гола и я приковали за стената. Железните гривни, с които били хванати ръцете и краката й, се врязвали в тялото почти до костите. След това започнали мъченията с вода. Но още преди да излеят в гърлото й осмата фуния, от устата й рукнала кръв и тя изгубила съзнание.

Папата бил въодушевен от гледката. Той заповядал да свестят жертвата и да допрат нажежена мед до най-чувствителните й места, а краката й да доближат до огъня. Нещастницата издавала вопли, които биха трогнали дори тигър — нали тигрите нямат никаква религия.

Изтезаването на младата хубава жена доставяло удоволствие на садиста. Загрижен да не би жертвата му да умре веднага, светият отец наредил да занесат обвиняемата в подземието. Тя не давала никакви признаци на живот, само от време на време стенела слабо. Но щом тежката врата се отворила пред нея, тя се съживила, защото си спомнила за детето.

Помъчила се да се изправи на окървавените си и наранени крака, но веднага паднала. Тя дълго трябвало да вика, докато тъмничарят влезе при нея. „Дайте ми детето“ — простенала жената и посочила към ъгъла, където била оставила грижливо повитото си детенце, преди да отиде на разпит. Тъмничарят хвърлил детето в ръцете на майката. Когато го развила, тя разбрала, че рожбата й е мъртва: детето било замръзнало. Жената притиснала трупчето до гърдите си и издъхнала.

На другата заран Пий заповядал да продължат разпитът, но за голямо свое огорчение научил, че страданията на жертвата са свършили.

Същия ден агентите на папата установили, че обвиняемата е била наклеветена. Но папата не наказал клеветниците, а ги похвалил за усърдието, макар че проявил снизходителност и към жертвата, като разрешил да върнат трупа на жената на нейното семейство.

Примка на шията само за една дума…

Цял том може да се напише за зверствата на пресветия отец Пий V. Половин година след като взел в ръцете си юздите на властта, много римляни, обзети от страх, напуснали града. Рим заприличал на гробница. Изплашените кардинали се опитали да внушат на папата, че суровите мерки могат да подронят авторитета на църквата. Вбесеният първосвещеник ги нахокал и те млъкнали. Фанатичният му бяс се усилвал. Той увеличил броя на тайните агенти, настоявал да се арестува без проверка всеки заподозрян. Правете доноси — такава била заповедта, — мъченията ще изтръгнат признание от обвиняемия.

Гнусните агенти на светия отец дословно изпълнявали дадените им инструкции. Те станали господари на града, страшни властници, защото от тях зависел животът или смъртта и на най-почтения човек; само една дума била достатъчна, за да те пратят на бесилката или кладата.

Известният писател Аоний Палеарий[1] станал тяхна жертва, защото казал, че инквизицията е кинжал, чието острие е насочено към сърцето на всички учени хора. Пий V изпратил агентите си в Милано, където живеел Палеарий, за да го арестуват. От уважение към неговата професия папата го хвърлил в едно от най-мръсните подземия на Ватикана.

По установения ред писателят бил подложен на разпит. Понеже се надявал да запази живота си, ако отрича своята вина, Палеарий изтърпял и най-жестоките изтезания и мъжествено отричал, че е произнесъл фаталните думи. Тогава папата прибягнал до чудовищна хитрост. В една пауза между изтезанията той обещал на нещастния писател, че незабавно ще го пусне на свобода, ако той подпише декларация и с това признае, че „папата има право да убива еретиците, както църквата има право да назначава чиновници за изпълнение присъдите на инквизицията, и върховният първосвещеник има право, със собствената си ръка да унищожава с меч своите врагове“.

Палеарий имал наивността да повярва на Пий V и да подпише документа. Но щом той сложил подписа си, Пий V променил тона и му съобщил, че е подписал собствената си присъда, тъй като е признал, че папата има право да убива еретиците.

Потресен от вероломството на папата и разбирайки, че молбите са безплодни, писателят с презрение казал на негово светейшество всичко, което мислел за коварството, низостта и жестокостта му.

„От какво се оплаквате, братко мой? — лицемерно го попитал един от монасите около папата, докато светият отец се задушавал от ярост и пронизвал с убийствени погледи жертвата си. — Нали вие сам признахте, че негово светейшество има право да убива еретиците.“

Осъденият нямал време да отговори. Папата дал знак, палачите метнали на шията на писателя едно въже, прекарано през окачена на свода макара, тялото на нещастния се замятало в конвулсии и скоро замряло.

Но време за почивка нямало. Трупът на Палеарий бил отвързан и веднага изпратили да доведат нова жертва, която заела мястото на обречения на всевъзможни приспособления за измъчване, през които се минавало преди екзекуцията. Светият отец мразел разтакаването. Освен това потокът от арестувани налагал да се действа бързо, за да не се претъпкват затворите.

[1] Аоний Палеарий — италиански хуманист (1500–1570 г.), автор на редица съчинения за безсмъртието на душата и за смъртта на Христос, в които критикувал разни религиозни доктрини. Преподавал в Сиена, Лука и Милано. В 1567 г. бил обвинен от инквизицията и екзекутиран. ↑

Християнски свещеници и жрици на любовта

Пий V твърдо вярвал, че неговата воля трябва да господства над света също като божията воля. Той не търпял никакви възражения. Горко на онези, които се опитвали да не му се подчиняват.

И все пак през първите месеци от понтификата си той трябвало да се откаже от един свой декрет, който възмутил цялото римско духовенство. И ако не била изкусната политика на свещената колегия, гордият властелин вероятно би загубил трона.

Ставало дума за следното: папата получил сведения, че няколко калвинистки, за да избягнат инквизицията, се зарегистрирали като проститутки, макар да нямали никакво намерение да се занимават с тази професия. На папата не били представени никакви доказателства, шпионите не можели да дадат нито един конкретен пример, но, както вече знаем, дори само подозренията били предостатъчни. И Пий V издал декрет, който задължавал всички проститутки в Рим да се омъжат в едномесечен срок или да напуснат града под страх от публично бичуване.

Римското духовенство — главната клиентела на римските проститутки — възроптало. Като се убедили, че светият отец продължава да упорства, свещениците започнали открито да изразяват недоволството си. Кардиналите вникнали в обстановката и разбрали, че работата може да стигне до бунт, и се опитали да внушат на папата, че няма смисъл да рискува тиарата си заради арестуването на няколко калвинистки.

Те му обяснили, че четиридесет и петте хиляди римски проститутки не са чак толкова много за вечния град и те невинаги успяват да обслужат духовенството; освен това ликвидирането на тази женска армия може да предизвика пълен преврат в бита на божите служители и да доведе до съвсем непредвидени последици.

В отговор на тия колкото сериозни, толкова и безнравствени мотиви Пий V заявил, че не ще позволи никому да обсъжда неговите действия и иска незабавно да се изпълни решението му. Гордият дух на папата нямало да бъде сломен, ако кардиналите не се били сетили да прибегнат до последния аргумент: те напомнили на светия отец, че изчезването на проститутките ще се отрази тежко върху съдбата на момченцата в Рим. И когато забелязали, че след този довод папата поомекнал, добавили, че закриването на публичните домове ще причини големи щети на апостолската хазна.

Загубата на такова значително перо в приходите била съвсем нежелателна и папата се предал, отменил своя едикт и се задоволил с една разпоредба, според която проститутките трябвало да се заселят в специален квартал, без право да излизат оттам нито денем, нито нощем.

Три чудовища

На папата му било малко това, че превърнал Италия в гробища; маниакът си наумил да тероризира целия християнски свят. В Испания той си намерил достоен съюзник, поборника за католицизма Филип II. Испанските инквизитори, които заливали с кръв страната, не отстъпвали по фанатичното си усърдие на папските инквизитори. Но отдавайки дължимата почит на жестокия монарх, светият отец бил крайно раздразнен от равнодушието, което според него проявявала към еретиците херцогиня Маргарита Пармска, регентка на Нидерландия и сестра на Филип II.

Маргарита Пармска с всички сили се мъчела да угоди на първосвещеника. Всеки ден се издавали заповеди за арестуването на реформатори. Но съдиите, дали защото тайно съчувствували на Реформацията, или пък се страхували от народни вълнения, освобождавали арестуваните.

Отчаяната Маргарита на няколко пъти си изливала яда на съдиите, които имали дързостта да проявяват независимост. Продължавайки да преследва еретиците, тя се опитала да забрани публичните сборища, затваряла домовете, в които хората се събирали да слушат проповеди. Но народът не се уплашил и оказвал въоръжена съпротива, бесел агентите, изпъждал войниците. Когато се убедила, че експериментите не дават търсения резултат, сестрата на Филип II прекратила преследванията.

Подучен от папата, кралят на Испания обнародвал нов едикт, насочен срещу протестантите в Нидерландия, в който нареждал на князете и сенаторите да принудят своите васали да приемат постановленията на Тридентския събор, като ги заплашил с конфискация на имуществото и лишаване от длъжностите и титлите им.

Но противно на очакванията на краля неговите заплахи не подействали, а напротив, крайно ожесточили нидерландската аристокрация. Свиканите от тях над тридесет хиляди граждани и селяни се събрали в долината пред вратите на Брюксел и се заклели да защищават своята независимост.

След това петстотин делегати под одобрителните възгласи на тълпата преминали със знамена през града и се спрели пред двореца на регентката. Видът на тълпата показвал нейната непреклонна воля.

Маргарита загубила ума и дума, забравила инструкциите на брат си и тържествено обещала да декретира свобода на веротърпимост. Делегатите мълком се разотишли. Но още преди да се отдалечат, регентката започнала да се упреква за проявената слабост и начаса решила да наруши даденото обещание.

Организаторите на демонстрацията търпеливо очаквали да бъде отменен едиктът за ереста и не предприемали нови действия. Най-сетне те се осмелили да изпратят делегация направо при краля с молба да смекчи религиозните закони не на думи, а на дело.

Светият отец, който имал шпионска мрежа във всички европейски дворове, веднага бил уведомен от агентите си и на свой ред незабавно възложил на нунция в Мадрид да не изпусне пристигнете на пратениците, а също и да настрои Филип II така, че те да си получат заслуженото.

За папския агент не било никак трудно да изпълни нареждането. Папата и кралят извънредно си приличали по своята разюзданост. Монархът и без съвета на папата би постъпил по същия начин.

Още с пристигането фламандците били арестувани, изправени пред съда на инквизицията и изгорени.

Когато страшната новина за подлото убийство се разпространила в Нидерландия, разгневеният народ въстанал срещу испанския крал. Петстотин хиляди граждани грабнали оръжие и се заклели да освободят страната от робството на свещениците.

Такива били подбудите за доблестното въстание на гезите. В отговор на злодейството на краля възмутените патриоти опожарявали черкви и манастири, избивали свещениците. Но колкото и жестоки да били техните действия, всичко това бледнеело пред терора, установен от партията на католиците.

Съпротивата на католиците била сломена, въстаналите патриоти победили. Регентката била принудена да се откаже от услугите на инквизицията и да издаде едикт за свобода на съвестта.

Това оказало нечувано въздействие. Гезите се успокоили. И макар че не захвърлили оръжието, защото можело да им потрябва за отбрана — те все пак били настроени миролюбиво и въстанието би могло да свърши, но папата наложил волята си на сестрата на Филип и тя повторно нарушила дадената дума.

Когато научил за събитията във Фландрия, Пий V незабавно заповядал на Маргарита да унищожи едикта и да изпрати най-добрите части от армията против бунтовниците, като заплашил, че този път в случай на неподчинение ще отлъчи самата Пармска херцогиня.

Същевременно папата изпратил на испанския крал писмо, в което упреквал регентката в снизходителност. Той изпращал указание след указание, съветвал го, изисквал, настоявал да вземе решителни мерки срещу реформаторите.

„Те трябва да бъдат издавени до един в морето — така завършвал той едно от посланията си, — нека мечът и огънят превърнат в пустиня техните плодородни поля и изравнят със земята самозабравилия се град, за да възликуват истинските християни и се възрадват на тържеството на нашата вяра.“

Филип II побързал да манифестира покорството си и изпратил във Фландрия страшна армия под командуването на неумолимия херцог Алба[1], който напълно оправдал доверието на своя владетел и на светия отец.

Тъй като имал извънредно широки пълномощия, защитникът на католицизма издал заповед за поголовно арестуване на всички граждани; осъдил на смърт сеньорите и конфискувал имуществото им (богатството на екзекутираните преминало в хазната на наместника и той построил крепости около градовете). След това пълновластният господар пристъпил незабавно към избиване на нещастниците, с които били препълнени затворите. Никога дотогава екзекуциите не се изпълзявали толкова мълниеносно.

Херцог Алба основал „трибунала на смъртта“[2], който имал задача да унищожава всички обвиняеми, независимо от техния пол, възраст и дори от религията им. „Всички белгийци заслужават смърт — писал на наместника по-скоро с кръв, отколкото с мастило Филип II, — протестантите за това, че разрушиха черквите, а католиците за това, че не им оказаха необходимата съпротива.“

След като взел в ръцете си юздите на управлението, Алба започнал да спазва инструкциите на краля буквално.

В градовете и селата изниквали бесилки, клади и ешафоди, дори край пътищата гниели вързани за дърветата трупове. Екзекуциите траяли няколко месеца. Веднъж само за един ден, от изгрев до залез-слънце, били изгорени, обезглавени и разкъсани на четири части над шестстотин граждани. Знатните аристократи, които не се подчинили на кралете, имали същата съдба.

Над тридесет хиляди калвинисти избягали в Германия и Франция, за да се спасят от смъртта.

След като се видели на сигурно място, изгнаниците надигнали глави и започнали да се готвят да освободят с оръжие в ръка отечеството си от тиранията на Алба. Повечето френски хугеноти се присъединили към тях. Принц Вилхелм Орански[3] и брат му Людовик възглавили армията.

За нещастие войските на Алба били по-многобройни и по-дисциплинирани. Още по път за Брюксел протестантите претърпели поражение и били принудени да избягат във Франция.

Херцог Алба решил да ознаменува триумфа си с нови екзекуции.

Триумфът на испанската армия изпълнил сърцето на папата с радост. Той разпратил поздравителни грамоти до всички палачи на Фландрия и ги похвалил за усърдието им. За безмилостното унищожаване на гезите папата наградил херцог Алба с шапка, украсена със скъпоценни камъни, и с почетна златна шапка с надпис: „На доблестния победител на ереста“. Благодарният херцог си издигнал паметник в Антверпен и заповядал да изсекат на цокъла му тези думи.

Взаимната привързаност на тези злодеи е съвсем закономерна.

[1] Алба, Фердинанд Алварес — наместник на Нидерландия (1567–4582 г.), установил режим на терор, провеждал политика на испанизация на страната. ↑

[2] „Трибунал на смъртта“ — основаният в 1567 г. Съвет за безредиците, който преследвал еретиците и бунтовниците. Само за шест години екзекутирал 6–8 хил. души. ↑

[3] Принц Орански, Вилхелм — ръководител на нидерландската революция, управник на провинциите Холандия, Утрехт и Зеландия (1533–1584 г.). Защищавал в революцията интересите на аристократите и буржоазията. Бил убит от един агент на Филип II. ↑

Никаква милост!

Негово светейшество Пий V можел да потрива ръце от удоволствие и да благодари на провидението, защото по времето, когато херцог Алба избивал еретиците във Фландрия, благословеният крал Карл IX с помощта на майка си Екатерина Медичи, фактически господарка на Франция, вършел богоугодни дела.

Пий V не само наблюдавал зорко политиката на френския крал, но дори го снабдявал с пари от собствената си хазна. По онова време във Франция се водела война срещу хугенотите и в такова свято дело алчността отстъпвала пред омразата.

Когато въвлеченият в играта на мощни сили крал проявявал нерешителност, Пий V веднага го пришпорвал с такива думи: „В името на Христа ви повеляваме да обесите или обезглавите заловените от вас пленници независимо от тяхното положение, пол или възраст и без да се поддавате на чувството за милост. Както е невъзможен мирът между синовете на сатаната и децата на светлината, също така е невъзможно да се допусне размножаването на нечестивите занапред. Никаква пощада за еретиците: най-справедливото дело в името на нашия бог е да се пролива кръвта на враговете на католическата религия. Нека рукнат потоци от кръв върху олтара на всевишния. Да се всели страх в сърцето на онзи, който не се подчинява!“

Войските на хугенотите претърпели голямо поражение. Но маршалът, който възглавявал армията палачи, вместо с очакваните приветствия бил възнаграден с гневни упреци от папата: макар че той изтребил безброй еретици, не всички били избити — някои се спасили с бягство.

Пий V изпратил на помощ на маршала един йезуит. Верният ученик на Лойола бил педантичен човек. Отначало, както обикновено, пламнали кладите, но той сметнал този банален метод за прекалено прост и бърз. Той заповядал да изтезават мъжете, като ги дерат живи. А изтезанието на жените и децата ръководел лично.

Въздържаме се да преразказваме зверствата на този садист.

След като научил, че неговите инструкции са изпълнени, светият отец най-сетне изпитал удовлетворение.

Последните престъпления на светеца

Папата ликувал. Във всички черкви се отслужвали тържествени литургии. Като сметнал, че хугенотите във Франция са окончателно разбити, папата се готвел да изтегли оттам гвардията си. Но скоро радостта му се сменила с ярост: в Рим пристигнали лоши новини — на юг армията на хугенотите се придвижвала бързо към западните граници на Франция, застрашавайки Париж. Екатерина Медичи се страхувала от обсада на столицата и предложила да се прекратят военните действия. Правителството било готово не само да даде обща амнистия, но и да върне конфискуваните земи, да разреши на протестантите открито да извършват своите богослужения, както и да заемат шест длъжности в парламента. Освен това в техни ръце оставали четири крепости.

Католиците смятали, че на хугенотите са направени много големи отстъпки. Но Екатерина Медичи писала на светия отец, че мирният договор е само тактически ход и че тя и синът й вземат мерки, за да нанесат на хугенотите последния, съкрушителен удар.

Пий V не бил доволен от този отговор. Заедно с йезуитите, чието влияние във всички западноевропейски дворове пораснало извънредно много, той започнал да подготвя поход срещу еретиците и изпратил при всички християнски владетели свои легати, за да ги известят за кървавия му замисъл.

Миланският архиепископ, на когото била възложена мисията да организира разбойнически банди в Пиемонст и Швейцария, с възторг приел предложението на Пий V. Папският кардинал, който се явил пред полския крал Зигмунд Август[1], също бил посрещнат благосклонно. Карл IX и майка му съобщили, че напълно подкрепят политиката на негово светейшество. Само Германия (освен Англия, която не можела да бъде съблазнена с никакви доводи) се съпротивлявала. Пий напразно прилагал най-различни дипломатически трикове, като се опитвал да въздейства на императора, но Максимилиан, не толкова от хуманни подбуди, колкото от страх да не настрои срещу себе си протестантите от обширната империя отказал да участва в авантюрата, която му изглеждала рискована.

Неговият отказ толкова разгневил светия отец, че той се поболял и след няколко дена умрял на шестдесет и осем години.

Смъртта на първосвещеника запазила живота на много протестанти. Само на френските хугеноти било писано да изпият горчивата чаша, която папа Пий готвел за всички протестанти в Европа.

Да не пропуснем да добавим, че църквата е канонизирала Пий V.

Впрочем той наистина е достоен за галерията от декорирани с ореол бандити.

[1] Зигмунд II Август — полски крал (1548–1572 г.). ↑

Григорий XIII

Щом мрачното чудовище на име Пий V прекратило земното си съществуване, придворните, които знаели омразата на народа към покойника, вдигнали на крак гарнизона, за да пресекат достъпа до двореца; те се опасявали, че народът ще оскверни трупа на негово светейшество и ще го влачи позорно по улиците на Рим.

Когато церемониите около погребението на Пий V завършили, кардиналите се затворили да изберат нов папа. След упорита борба мнозинство гласове получил кардинал Бонкомпани, който приел името Григорий XIII.

Новият глава на римокатолическата църква бил роден в Болоня в 1502 година. Отначало той изучавал право и получил докторат на двадесет и осем години. След това преподавал в университета, където четял лекции до 1539 година, но преценил, че професорската кариера не е толкова доходна и не обещава нито почести, нито власт; затова я сменил с една по-блестяща професия. Благодарение на Павел III този човек започнал да напредва; Юлий III го направил секретар на апостолската канцелария; по времето на Павел IV той си издействал епископство и вече по времето на Пий IV парите на набожните глупци му помогнали да наложи на главата си кардиналска шапка.

Григорий XIII се постарал преди всичко да заздрави отношенията си с френския крал. Когато Карл IX го помолил да разреши брака между сестра му Маргарита Валоа и Хенрих Наварски, Григорий XIII побързал да даде височайшето си съгласие.

„Този съюз е най-доброто средство за ликвидиране на еретиците.“ Тези думи на краля, адресирани до племенника на папа Пий V, напълно обясняват действията на новоизбрания първосвещеник.

Зловещата фурия Екатерина Медичи и достойният й син с нетърпение очаквали възможността да се освободят завинаги от заклетите си врагове.

Вартоломеева нощ

Четиримата пратеници на папата разработили плана и тръгнали към кабинета на Карл IX. Съдбоносният час настанал. Карл IX бил изправен пред алтернативата: или да раздели славата с адмирал Колини[1], или да бъде опозорен завинаги заедно с Екатерина; или да изкупи греховете си от младини, или да си навлече проклятието на съвременниците и потомството. От думата на един неуравновесен и почти малоумен човек зависела съдбата на Франция; една-единствена дума би могла да предотврати неизброими бедствия, избиването на хиляди хора.

Според слуховете кралят известно време се борил с майка си и с нейните зловещи съветници, но в края на краищата, когато те го обвинили в малодушие, изревал: „Искате да убиете адмирала, нали? За бога, и аз искам това! Но тогава и останалите хугеноти във Франция! Всички до един! Инак те ще дойдат да ме упрекват! За бога, дайте заповед! Само че по-бързо, по-бързо!“

Всъщност избиването отдавна било подготвяно: по всички пътища на кралството препускали куриери с тайни заповеди до губернаторите на провинциите. В навечерието на празника свети Вартоломей, през историческата нощ на 25 август 1572 година, по сигнал от Лувър забили камбаните на Сен-Жерменската катедрала, а след това виковете, воплите, звънът на шпагите и стрелбата на мускетите възвестили началото на парижката утринна литургия. Разбойническите банди нахълтвали в домовете на протестантите и само за два дена хиляди французи — мъже, жени и деца — били унищожени от благочестивите католици.

Така било осъществено святото дело, над което Пий V, наместникът на милосърдния бог, се трудил с такова усърдие.

На 28 август, четири дена след страшната трагедия, духовенството, гордо с подвизите си, тържествено отпразнувало кървавата победа; Карл IX и неговият двор не се посвенили да вземат участие в благодарствените молебени и в останалите религиозни фарсове.

Масовото избиване на хугенотите, което било извършено веднага след възкачването на Григорий XIII на престола, почти съвпаднало с коронясването на новия папа. Римският двор посрещнал съобщението за клането с неописуем възторг. В замъка Сант Анджело гърмели топовни салюти. Негово светейшество наредил да се организират народни празненства за ознаменуване на щастливия завършек на Вартоломеевата нощ, а след това, съпроводен от кардиналите, тържествено обиколил три римски храма, за да отправи към бога благодарност за радостната новина.

Освен това Григорий наредил да се отлее възпоменателен медал и поръчал на известния италиански художник Вазари[2] картина, изобразяваща избиването на еретиците, с надпис: „Папата одобрява убийството на Колини“. Тази картина и до ден-днешен краси Сикстинската капела[3].

На свой ред кардинал Лорен (от рода Гиз) наредил да се окачи в храма на свети Людовик благодарствен надпис по повод на позорната победа, спечелена от сина на Екатерина Медичи благодарение на съветите и молитвите на светия отец.

Във всички черкви в Италия, дори и във Венеция, църковните проповедници, предимно йезуити, произнасяли пламенни речи и възхвалявали Карл IX и майка му.

Филип II Испански ликувал не по-малко от папата. Но цяла останала Европа приела новината с ужас и отвращение.

Всеки знае, че Вартоломеевата нощ е довела до разпалването на четвъртата религиозна война, защото въпреки масовото клане не всички хугеноти били изтребени; скоро те станали още по-силни и още по-независими, отколкото преди.

Освен това се случило и нещо невероятно: кървавото клане унищожило старата, средновековната църква; неговите вдъхновители смятали, че вървят по верен път, но победата им се оказала самоубийство. Именно от този момент мнозина честни и простодушни вярващи се отвърнали от католическата църква. Вартоломеевата нощ предизвикала възмущението на много чужди правителства, а кралската власт и църквата във Франция станали прицел за нападки и обиди.

Докато почетният Григорий XIII и неговите верни йезуити прославяли подвизите на Карл и престъпната му майка, испанците опустошавали Фландрия и вършели там същите гнусни злодеяния. Херцог Алба сякаш искал да засенчи Екатерина Медичи и нейния син.

Преди да напусне Нидерландия, херцогът удавил в кръв няколко града. Той се хвалел, че войниците му са унищожили над сто и петдесет хиляди белгийци, а други двадесет хиляди са били измъчени до смърт в затворите.

Но Григорий XIII не се задоволил с ликвидирането на еретиците, той се стремял да заграби и имотите им. Папата поискал от Карл IX да учреди във Франция инквизиторски съд и да осъществи прословутите постановления на Тридентския събор — същите, които били отхвърлени от парламента. Естествено, претенциите на папата предизвикали всеобщо недоволство. И точно в момента, когато се смятало, че реформаторите са ликвидирани напълно, те надигнали глава, укрепили се в редица градове и заявили, че ще отидат в Лувър да искат от краля сметка за жестокото избиване на техните едноверци.

[1] Колини, Гаспар де — френски адмирал (1519–1572 г.), един от най-видните дейци на хугенотската партия. Бил убит по време на Вартоломееата нощ. ↑

[2] Вазари, Джорджо — италиански живописец, архитект и историк на изкуството (1512–1574 г.), автор на „Животоописания на най-знаменитите живописци, ваятели и строители“. ↑

[3] Сикстинска капела — личният параклис на папите, построен във Ватикана през XV в. Зографисан от най-големите майстори на епохата на Възраждането: Микеланджело, Ботичели, Перуджино, Гирландайо и др. ↑

Нови жертви на религията

Карл IX се стреснал от заплахите на хугенотите и започнал да се умилква пред онези, чиито братя избил безмилостно. Кралят се опитал да стовари вината за Вартоломеевата нощ върху рода Гиз и римската курия. Той стигнал дотам, че наредил напук на папския легат да бъде върнато на хугенотите конфискуваното имущество, а в края на краищата изобщо се провъзгласил за покровител на реформаторската църква.

След смъртта на Карл IX кралският скиптър преминал в ръцете на брат му Хенрих III[1], един напълно достоен син на католическата църква. По негово време френският двор се превърнал в същински вертеп. „Животът в кралския двор — разказва един летописец — преминаваше в балове, пирове и оргии, след които Хенрих III скиташе с фаворитите си по панаирите, пазарите и площадите, озлочестяваше жени и девойки и насилваше малки момчета, като пребивали от бой бащите и майките, дръзнали да защитят своите деца. Когато се наситеха, развратниците разиграваха комедия на покаяние, като се издокарваха с раса с червени, черни, сини, зелени или бели качулки и отиваха на черква, а после тръгваха по астролози и гадатели: старците купуваха любовни билки, а младите — отрова за старите мъже на своите любовници. През тази епоха на нравствено разложение мъжете и жените без угризение на съвестта използваха кинжала или отровата, за да се избавят от съперниците си.“

Такива били нравите в благочестивия двор на содомита Хенрих III, верен съюзник и приятел на Григорий XIII.

[1] Хенрих III — френски крал (1574–1589 г.), брат на Карл IX. ↑

Йезуитите в действие

Междувременно наближила датата на всемирния юбилей. Григорий го очаквал с нетърпение, защото се надявал да попълни опразнената папска хазна.

Както и предишните години, в Рим отвсякъде се стичали благочестиви глупци, за да оставят богати дарове в краката на наместника на Исус Христос. С това злато папата успял да събере банда наемни убийци и отново да призове християните на свещена война.

Но докато Григорий стабилизирал финансовото си положение, Хенрих III изпитвал сериозни затруднения. Той искал да въведе нови данъци, а това предизвикало извънредно силно брожение сред парижани.

„Светата лига“[1] надигнала глава; нейните членове подстрекавали народа да въстане, като разобличавали краля, чието блудство прехвърлило всяка граница. Те го наричали узурпатор и настоявали да предаде властта на истинския наследник на Карл Велики Хенрих Гиз[2], водача на Лигата. Йезуитите от всички амвони приканвали вярващите да се присъединят към Лигата.

Чувствайки безсилието си, Хенрих III свикал Генералните щати; депутатите, които се намирали под влияние на йезуитите, се обявили за поход против калвинистите. Наглед войната била неизбежна. Но кралят не разполагал с най-важното — с презрения метал. Дръзките предизвикателства на Гиз и омразата на Лигата го принудили да сключи споразумение с реформаторите[3]. Кралят им дал свобода на вероизповедание, върнал им отнетите земи и привилегии и възстановил доброто име на онези, които станали жертва през Вартоломеевата нощ. На всичко отгоре кралят се съгласил да отмени безбрачието на свещениците.

„Едиктът — по думите на един историк — би могъл да донесе благоденствие на страната, но никой не вярвал в искреността на измамните обещания на Хенрих III. А папата и Гиз имали интерес да разпалят във Франция кървава гражданска война. За тази цел папата незабавно изпратил на помощ на Лигата един от най-ловките дипломати на онова време — йезуита Хенрих Сомие, който умело въздействал на умовете и предизвиквал бунтове и размирици. От своя страна Хенрих Гиз вербувал привърженици; като раздавал щедро пари, той събрал армия, превърнал двореца си в арсенал и открито приканвал към събаряне на династията Валоа[4].

Кралят решил, че дните му са преброени, удвоил числеността на гарнизона, който охранявал Лувър[5], и на свой ред създал армия от гвардейци и наемници-швейцарци за защита на краля и религията.“

[1] „Светата лига“ — Католическата лига, основана през 1576 г. ↑

[2] Хенрих I Гиз — херцог на Лотарингия (1550–1588 г.), ръководител на католиците във Франция, организатор на Католическата лига. ↑

[3] Подразбира се Бержеракският едикт от 1577 г. Той възстановил нарушените от Хенрих III условия на договора от 1575 г., според който на хугенотите се предоставяли свобода на вероизповеданието и някои политически права. ↑

[4] Валоа — френска кралска династия, управлявала от 1328 г. до 1589 г. ↑

[5] Лувър — старинен дворец на френските крале, създаден през XIII в. След революцията от 1789–1794 г. бил превърнат в световноизвестен музей на живописта и скулптурата. ↑

Несполуки на папата

Григорий XIII започнал да си търси нови съюзници. Той възстановил ордена „Св. Василий“, който само в Неаполитанското кралство обединявал петстотин манастира.

В Рим папата основал близо двадесет колежа, управлявани от черното войнство; той се стараел да разпространи йезуитската зараза по цял свят, включително и в Япония.

Освен това увенчаният с тиара миротворец не преставал да сее тайно семената на раздора между управниците на Европа, за да използва техните раздори в интерес на римската курия. Той убеждавал Хуан Австрийски[1] да се ожени за Мария Стюарт[2] и да свали кралицата-еретичка Елисавета, но преди всичко да обяви война на Холандия и по този начин да лиши принц Орански от възможността да помогне на Англия.

Хуан, който преди това се намирал в затруднено положение, започнал преговори с белгийците, но щом дошла дългоочакваната подкрепа от папата, нарушил сключения с протестантите договор. Но той не спечелил от това вероломство. Жителите на Брюксел грабнали оръжието, изгонили наместника на Филип II и провъзгласили за управител на Нидерландия принц Орански.

Но предприемчивият Григорий XIII трудно можел да бъде обезкуражен. По негово нареждане цели тълпи йезуити нахлули в Ирландия, за да вдигнат въстание срещу Елисавета.

„Негово светейшество — разказва историкът Лашатр — основал специален мисионерски орден, който трябвало да подготви въстание в Англия: бил организиран цял отряд, в състава на който влезли шестдесет и четирима йезуити по произход англичани, шотландци и ирландци, йезуитите се заклели да положат всички усилия, за да отнемат короната и живота на еретичната кралица Елисавета. Фанатиците тръгнали за Лондон с намерение да заслужат мъченически венец. Трима от тях, разобличени в заговор срещу живота на кралицата, били удушени, обезглавени и разкъсани на четири части. Папата наредил да ги канонизират, а на останалите живи заповядал да организират нов заговор, като действат по-предпазливо.“

[1] Хуан Австрийски — наместник на Нидерландия (1577–1578 г.). ↑

[2] Мария Стюарт — шотландска кралица (1542–1587 г.), претендентка за английския престол, която се опирала на подкрепата на испанските и английските католици и папството. Била хвърлена в затвора от кралица Елисавета и екзекутирана след 19 години. ↑

Филип II изиграва папата

В Португалия на йезуитите им потръгнало повече, отколкото в Англия: те станали влиятелни и се превърнали в опасна сила. Наследниците на Лойола успели да убедят краля на Португалия Себастиан[1], племенник на Филип II, да предприеме военна експедиция в Африка. Уви, покръстените мароканци излезли несигурни католици и убили глупака Себастиан.

Короната на слабоумния крал, който нямал потомство, преминала със съдействието на черното войнство върху главата на неговия чичо, кардинал Хенрих. Щом седнал на трона, старият прелъстител поискал да се сдобие с потомство. Той помолил папа Григорий за разрешение да се ожени за една млада персона, която му била намерена от йезуитите. Хитрият папа, който отдавна бил хвърлил око на Португалското кралство, отклонил брака по религиозни причини. А Филип II, най-близкият наследник, който също мечтаел да сложи ръка на Португалия, заплашил краля-кардинал, че ще му отнеме владенията, ако се осмели да не послуша папата. Болният старец не се измъчвал дълго. Само след година и половина той се преселил в по-добрия свят.

Испанският крал веднага вкарал войските си в Португалия, без да обръща внимание на воплите на йезуитите и на разгневения Григорий XIII, който искал да подари този трон на незаконния си син. Папата обаче не се решил да отлъчи Филип II, тъй като имал голяма нужда от него, и бил принуден да поздрави победителя.

[1] Себастиан — португалски крал (1557–1578 г.). ↑

Поредица от заговори

От ден на ден положението в папските владения ставало все по-тежко. Две бедствия наведнъж сполетели Милано: чумата и племенникът на папата, архиепископ Шарл Бароме. Рим бил изтощен от машинациите на светия отец и неговия възлюбен син, които изкупили всички зърнени храни, за да спекулират с тях по-късно.

Отвсякъде се сипели проклятия върху Григорий XIII. „Скоро — разказва летописецът — се появиха разбойнически шайки, които бродеха по пътищата, грабеха пътниците и търговците и дори нападаха свещения град.

Нещастниците, станали разбойници от глад и отчаяние, понякога намираха подкрепа от могъщите сеньори. Те мразеха папската тирания и приютяваха в двореца си бандитите.

Папата нареди да бъдат претърсени всички къщи в околностите на Рим, а особено грижливо — двореца на Раймондо Урсино.

Изпълнявайки заповедта на папата, агентите арестуваха в двореца на Урсино неколцина невинни. Но когато те вече се готвеха да откарат арестуваните, за да ги хвърлят в подземието на замъка Сант Анджело, пристигна сеньорът със свитата си. Той настоя да освободят пленниците, но офицерът от римската курия отказа. В резултат на това се стигна до схватка, в която Раймондо Урсино бе убит.

Убийството предизвика вълнение сред народа, римляните се втурнаха във Ватикана и Григорий съумя да успокои тълпата едва когато заповяда да обезглавят незабавно офицера и войниците, които бяха убили Урсино.

Дълбоката омраза, която всички класи на обществото хранеха към папския деспотизъм, помогна на брата на Раймондо Урсино да вдигне бунт и да нападне замъка на внука на Григорий. След като го уби със собствените си ръце, Урсино избяга с цяла тълпа недоволни от Рим, където започна страшен терор.“

Но колкото и да било ангажирано вниманието на Григорий XIII от разбойническите шайки, той все пак не забравял съкровените си планове: съобразявайки се с интересите на Испания, той поддържал Анжуйския херцог, като продължавал да плете интриги против Нидерландия. А когато хазната му отново започнала да се опразва, папата твърдо решил да нанесе окончателен удар и да отстрани от сцената Оранския принц, един от най-опасните противници на римската курия. Но йезуитът, на когото била възложена светата мисия, не улучил (божият пръст се намесил не навреме!); той бил заловен на местопрестъплението и народът се саморазправил с него.

Неуспехът на заговора вбесил неуморния Григорий XIII. С помощта на учениците на Лойола той намерил един фанатик, който имал по-голямо щастие от предшественика си и убил с нож страшния враг на апостолическата църква.

Папата-убиец направил опит да се отърве по същия начин, и то колкото може по-скоро, от Елисавета Английска. Той въоръжил друг фанатик и го изпратил в Англия. Но там заговорът пропаднал, а несръчният агент бил разобличен и екзекутиран.

Скъпо струва мъченическият венец!

Кралица Елисавета била изкарана от търпение и издала един едикт, за да сплаши католиците и йезуитите, като им забранила под страх от смъртно наказание да пристъпят на Британските острови.

Фокусите на Григорий XIII

В някои страни работите на йезуитите не вървели. Григорий XIII сметнал за необходимо да издигне техния авторитет в очите на Европа. Хитрият първосвещеник инсценирал във Ватикана тържествен прием на мними японски пратеници. Ролята на пратениците била възложена на четирима рибари, докарани от йезуитите от Япония. Цяла депутация на светата колегия посрещнала в Рим мнимите пратеници и с голяма тържественост ги отвела на аудиенция при папата.

Рибарите връчили на стария комедиант Григорий три послания от японските принцове. Сиятелните принцове изразявали безкрайната си преданост и любов към наместника на небесния цар на земята, дълбоко съжалявали, че не могат лично да му засвидетелстват своята благодарност, и най-покорно го молели да награди доблестните йезуити — ревностни защитници на истинската вяра.

След като изслушал посланията, приемникът на апостол Петър възкликнал патетично: „Слава, слава на мъжествените Исусови чада! Слава на учениците на Игнатий Лойола! Доживях да видя тържеството на йезуитите! Сега господ може да прибере своя раб!“

Въпреки ефектната инсценировка разиграната от Григорий XIII комедия не заблудила никого.

До края на живота си Григорий продължил да плете интриги в Европа, защото цялата му политика била изградена върху козни и раздори. Но внезапно той бил покосен от апоплектичен удар и умрял на 10 април 1585 година.

Така завършва живота си гнусният папа, който дръзнал да възхвали вдъхновителите на Вартоломеевата касапница!

Приемникът на Григорий XIII

Както съобщава летописецът, Феличе Перети бил роден в семейството на беден лозар. Когато стражите безмилостно убили баща му за някакво дребно бракониерство, момчето станало ратай на един съсед. Една вечер францисканският монах Салери се заблудил и срещнал младото свинарче. Момчето извело монаха на пътя и докато стигнат дотам, му разказало за тъжната съдба на своето семейство. Затрогнат от участта на момчето, Салери го прибрал в манастира. Младият послушник станал ученик на един монах-богослов. Извънредно развит за възрастта си, Феличе веднага проявил редки способности и огромна прилежност в учението. Той бил страшно избухлив, макар че бързо му минавало, и затова другарите му го нарекли „кибритлията“.

Други недостатъци младият Феличе нямал.

На двадесет и шест години той получил титлата доктор по богословие и професорска катедра. След осем години се отличил като проповедник и кариерата на монаха Перети, бивш свинар, се променила. В проповедите си той разпалено призовавал да се разобличават еретиците, с което привлякъл вниманието на йезуитите. Назначен бил за инквизитор във Венеция. Неумолимият му характер и жестоките мерки, провеждани от него в страната по нареждане на Пий V, който по онова време бил инспектор на трибунала на светата инквизиция, предизвикали широко възмущение и Перети бил принуден да избяга, за да се спаси от народния гняв.

Разказват, че когато неговите колеги го упреквали за това, той отговорил: „Бях се заклел да стана папа в Рим и не можех да си позволя да ме обесят или убият във Венеция.“ Лукавият монах, бъдещият Сикст V[1] — не изявил желание да стане мъченик.

Благодарение на покровителството на гнусния Пий V Перети започнал да се изкачва бързо по йерархичната стълба: той станал магистър на францисканския орден, след това епископ и на края кардинал. Още преди да получи пурпурната мантия и кардиналската шапка, Перети бил предан съратник на светия отец, точно копие на своя могъщ и кръвожаден патрон. Но след като влязъл в редиците на бандата на свещената колегия, той изглежда сметнал, че е получил от папата всичко възможно, и рязко променил поведението си: вълкът влязъл в агнешка кожа.

[1] Сикст V — папа (1585–1590 г.). ↑

Дяволиите на бъдещия папа

След смъртта на Пий V кардинал Монталто (такова било сега името му) напуснал разкошната си резиденция и се настанил в една малка къщурка, близо до черквата „Санта Мария Маджоре“. До края на понтификата на Григорий XIII кардиналът живял изолиран от света и заявявал на околните, че отсега нататък ще се грижи за спасението на душата си. Той много се променил и външно: изгърбил се, грохнал, говорел тихо, с пресекващ глас; целият му вид подсказвал, че този човек няма да живее дълго. Към края на понтификата на Григорий той изобщо престанал да се появява пред хората.

Когато кардиналите се събрали на конклав след погребението на Григорий XIII, Монталто изглеждал още по-немощен и грохнал. Тъй като всички членове на свещената колегия се стремели да завладеят тиарата, те се спрели на кардинал Монталто, смятайки, че новият папа няма да живее дълго, а междувременно те ще стигнат до едно или друго решение. Лукавият Монталто бил избран на 24 февруари 1585 година.

„Щом Монталто — пише Морис Лашатр — отброил двадесет и шест гласа, станала съвсем неочаквана сцена, която хвърлила конклава в смут: кардинал Монталто се изправил гордо, хвърлил настрана тояжката си и въздъхнал с пълни гърди, като здрав тридесетгодишен човек. Кардиналите се спогледали ужасени. Старейшината схванал, че колегите му са прибързали и се разкайват за това, и възкликнал: «Почакайте, братя мои, може да е станала грешка при преброяването!»«

»Не — твърдо заявил Монталто. — Гласуването беше законно.“ И човекът, който само преди един час не можел да каже дума, без да се задави от кашлица, запял със силен глас, който разтърсил сводовете на капелата: „Тебе славим, господи.“ След това той коленичил пред престола за молитва. Но кардинал Медичи, който стоял до него, забелязал, че устните му не се мърдат и че той без никакво вълнение, спокойно гледа образа на спасителя. Когато новият папа се изправил, един от членовете на конклава го поздравил с промяната, настъпила в него. „Аз се превивах — отговорил му Монталто — с надежда да намеря на земята ключовете от католическия рай; сега, когато те са в ръцете ми, спокойно мога да гледам бога право в очите.“

Когато церемониалмайсторът се приближил до него и го запитал според обичая съгласен ли е да приеме първосвещеническия сан, Монталто отговорил: „Аз не мога да получа повече от това, което вече получих, но не бих се отказал от нещо повече, защото чувствам в себе си сили да управлявам не само църквата, но и цялата вселена.“ След това той взел първосвещеническите одежди и се облякъл, без да прибягва до помощта на камериерите. Всичко било толкова необикновено, че кардинал Рустикучи не се сдържал и казал: „Както виждам, свети отче, скиптърът лекува болните кардинали и им връща младостта.“

„Убедих се в това от личен опит“ — отвърнал му невъзмутимо Монталто и наложил тиарата на главата си. Той се възкачил на престола под името Сикст V.

Печален дебют

В деня на коронацията новият папа, вместо да обяви според установените традиции амнистия, изпратил на бесилката шестдесет особено упорити еретици — за назидание на останалите.

Летописците разказват, че Сикст V не проявил милост и към мнимите японски пратеници. Макар отлично да знаел, че за жалкия фарс е виновен покойният папа, той предпочел да заличи следите от грозното мошеничество, за да не хвърля сянка върху папството. Сикст не ги лишил от почести, допуснал ги до церемонията на целуването на пантофа, дал им титлите „кавалер на златните шпори“ и римски патриций, на тържественото богослужение сам им поднесъл божието причастие и, което е по-съществено, поканил ги на разкошен банкет, след което им връчил писма до японските принцове и ги изпроводил.

Никой не знае каква участ е сполетяла бутафорните пратеници след отплуването им. Злоезичните автори на една хроника имат дързостта да твърдят, че йезуитът, който трябвало да съпровожда пратениците, съобщил на своя магистър, че през време на един таен разговор с негово светейшество му било казано: „Комедията свърши, изпълнявайте нашата воля и нека морето им стане гроб.“

Щом се намерил на престола, Сикст побързал да извика сестра си Камил и нейното потомство, подарил й дворец, имения и й определил огромна пенсия. На другия ден из Рим се понесъл от уста на уста анекдотът за перачката, която се превърнала в принцеса. Когато научил за анекдота, Сикст се вбесил и наредил да намерят на всяка цена автора, като обещал за залавянето му награда от четиридесет хиляди екю.

Макар че жестокостта на Сикст била известна на всички, авторът излязъл наивен и сам отишъл при светия отец. Той скъпо платил за своята непредпазливост: папата наредил на ковчежника си да му брои четиридесет хиляди екю, а след това заповядал на палача да му отсече езика и дясната ръка. И двете нареждания били изпълнени незабавно.

Варварски начин да внуши на хората, че е по-добре да си държат езика зад зъбите!

Изглежда, бившият свинар не бил сантиментален. Той уволнил всички съдии, които по времето на папа Григорий XIII проявявали снизхождение към еретиците, разширил пълномощията на вътрешната полиция в папските области, като й разрешил да действа по свое усмотрение. Освен това издал едикт, с който осъждал на смърт всички уличени в прелюбодейство (това се отразило твърде чувствително върху раждаемостта във вечния град!)

Летописците разказват следната история, показваща суровостта на Сикст: някой си сеньор от Салерно не бил поданик на първосвещеника и сметнал, че страшният едикт не го засяга. Сикст V побеснял, когато научил, че един чужденец се е осмелил да наруши заповедта му, и наредил на губернатора да се придържа строго към закона. Губернаторът възразил, че нарушителите са поданици на Неаполитанското кралство и затова не могат да бъдат съдени по законите на чужда страна. „Само това ли ви спира? — попитал папата. — Щом сте толкова добросъвестен, обесете любовниците и съпруга с въже, купено от Неапол.“ Достопочтеният отец признавал единствено създадените от самия него закони. Горкият съпруг платил много скъпо за своята снизходителност: качили го на бесилото, задето бил рогоносец. Не смятате ли, че това са твърде много беди за една глава?

След като решил да изкорени престъпността, папата бил осенен от една много странна идея — да обуздае безочливото духовенство. Това се отнасяло по-специално до кардиналите, членове на свещената колегия, които злоупотребявали с правото на неприкосновеност и никога не плащали дълговете си. За да даде пример на религиозните лицемери, папата върнал всичките си стари дългове (тук трябва да отбележим, че това никак не го затруднило: с едната ръка плащал, а с другата вземал). Той обложил населението на своята столица с извънредни данъци и много строго следял за събирането им, с което предизвикал вълнения сред народа.

Страхлив като повечето тирани, Сикст V треперел за живота си и затова забранил на всички граждани да носят оръжие в града. Всеки нарушител на заповедта бил осъждан на смърт. Папата не пощадил дори и едно момче, което извадило нож на обидилите го агенти, и дори този шестнадесетгодишен юноша бил осъден на смърт. Когато адвокатът му се позовал на закона, който забранява прилагането на смъртно наказание спрямо непълнолетни, пресветият отец възкликнал: „С дадената ми от бога власт аз му отстъпвам десет години от своите собствени — приведете закона в изпълнение!“

Сикст V се опитва да заплашва кралете

След като наказал сурово враговете си, Сикст решил да поведе борба с европейските монарси и дори с такъв ревностен католик като Филип II.

Преди всичко той започнал да интригантства против Франция, продължавайки политиката на Григорий XIII. Насъсквал католиците срещу Бурбоните[1] и сразил със страшна була еретика и разколника Хенрих Наварски[2] и всички протестанти. Хенрих на свой ред хулел папата-предател и антихрист във възвания, които се разлепвали по стените на къщите, и на папата му оставало само да се учудва на неговото мъжество, което възхитило целия християнски свят.

Възкачването на Сикст на престола направило сензация в Англия. Кралица Елисавета изпратила в Рим посланик да разбере намеренията на папата относно новата, англиканска църква. Елисавета връчила на дипломата един свой портрет, украсен със скъпоценни камъни (той бил предназначен за кардинал Александър, племенник на папата), и му заповядала на всяка цена да спечели симпатиите на първосвещеника.

Сикст оказал на младия посланик извънредно благосклонен прием и с жив интерес го разпитвал за повелителната на Англия. Когато младият дипломат се възползвал от случая и предал портрета на императрицата, негово светейшество, след като го разгледал внимателно, възкликнал натъжено: „Благородно лице! Изключителна жена! Колко често съжалявам, че моят сан ме лишава от възможността да встъпя в брак. Кълна се в брадата на Христос, че щях да избера единствено Елисавета и децата ни щяха да бъдат достойни за нас!“

След като аудиенцията завършила, негово светейшество посъветвал племенника си да окаже на посланика дължимото внимание.

От разговора си с племенника посланикът могъл да извлече немалко сведения за благосклонното отношение на Негово светейшество към плановете на Елисавета относно Испания. В знак на уважение към кралицата папата упълномощил племенника си да й подари своя портрет. Зарадваният посланик веднага написал на Елисавета, че е изпълнил успешно мисията си, и предложил на кралицата, без да отлага, да подпише споразумение с Нидерландия и да хвърли войските си срещу испанците.

Не е трудно да се досетим, че наивният посланик бил просто измамен от вероломния папа. В действителност Сикст V преследвал една-единствена цел: да сблъска двамата монарси и да отслаби и единия, и другия в интерес на Рим. А с републиките хитрият Сикст се държал много миролюбиво.

Веднъж той наказал със строго мъмрене своя нунций, който заповядал да арестуват един протестантски свещеник на швейцарска територия. Ето какво пише папата на своя престарал се слуга: „Нима сте забравили, че ние ви изпратихме в Швейцария, за да установите мир между кантоните[3], а не да засилвате безредиците? Ние ви натоварихме да установите разбирателство между еретици и католици, а не да ги насъсквате един срещу други. Време е да разберете, че не е в наш интерес да се отнасяме със свободните народи така, както действаме спрямо владетелите. Разните вълнения и революции сред независимите народи винаги са опасни за християните, и, напротив, винаги са благоприятни за еретиците. Аз категорично ви заповядвам да действате предпазливо и да се държите коректно с швейцарците, които отказват да влязат в лоното на нашата църква. Не подражавайте на лишеното от гъвкавост усърдие на йезуитите, които в стремежа си да защитят нашия престол, понякога му нанасят най-тежки удари.“

[1] Бурбони — френска кралска династия, която управлявала между 1589 и 1793 г. и от 1814 до 1830 г. ↑

[2] Хенрих Наварски — представител на рода Бурбоните (роднини на Валоа), крал на Навара, бъдещият френски крал Херих IV (1589–1610 г.). ↑

[3] Кантон — всяка от отделните самостоятелни области, влизащи в състава на Швейцарската република. През XVI в. Швейцарската конфедерация се състояла от 13 кантона, 10 съюзни земи и подвластни територии, управлявани от наместници. ↑

Папата и благочестивите отци

И наистина, йезуитите, които в името на светото дело не се спирали пред никакви престъпления, доста често дискредитирали папството. Дипломатическата игра на Сикст V никак не се харесвала на синовете на Лойола. Те се опитвали да привлекат на своя страна племенника на Сикст и той предложил на светия отец да си вземе за духовник йезуит. Чичото отговорил на това с много строго нравоучение: той забранил на племенника си да има вземане-даване с тия долни мошеници и добавил: „За тях би било по-полезно те самите да се изповядат пред мен, а не да изслушват моята изповед.“ Но когато гневът му попреминал, той преценил, че за светия престол ще бъде много по-изгодно, ако се помъчи да надхитри йезуитите. Папата се вслушал в молбите на племенника си и дори се съгласил да присъства на едно богослужение на йезуитите.

Разказват, че след литургията, която била особено тържествена поради присъствието на папата, благочестивите отци го помолили да ги удостои с честта да посети тяхната обител. Но когато папата изявил желание да разгледа и подземията, в които се пазели съкровищата им, ръководителят на манастира тъжно отговорил: „Уви, подземията са празни; никога досега нашият орден не е бил толкова беден като днес, под властта на ваше светейшество.“ „А къде сте дянали богатствата, които натрупахте в Америка и Япония? — не се сдържал Сикст V. — Доста ви плащат и за вашите убийства. Сега виждам, че всички обвинения по ваш адрес не са никаква клевета: вие лицемерно криете своите престъпления, както и съкровищата си. В най-скоро време ще се занимая с вашето поведение и с касата ви. Ще се погрижа да ви направя най-примерни християни.“

Но въпреки силното си желание да обуздае черното войнство, светият отец не бил в състояние да осъществи своя замисъл. Той натоварил кардинал Алдобрандини да проучи всички оплаквания срещу йезуитите. Резултатът бил много интересен. Членовете на комисията заявили: „В Италия не намерихме нито един манастир, където монасите да не пиянстват, да не безделничат и да не се занимават със содомия и други гадости. След като посетихме сто двадесет и два мъжки и женски манастира в Австрия, открихме в мъжките манастири сто деветдесет и девет проститутки и петдесет и пет момченца и момиченца под дванадесет години; а в женските манастири четиристотин четиридесет и пет мъже, изпълняващи ролята на слуги и любовници.“

Що се касае до намиращите се във Франция манастири, положението в тях било признато за още по-скандално.

Моралистът Сикст енергично воювал и срещу излишния разкош в облеклото и бита, с което си спечелил особената омраза на търговците и женския пол.

Лицемерна политика

Сикст V, този ловък интригант, играел много странна роля във войната, известна под името война на тримата Хенриховци[1]. Насъсквайки отделните партии една срещу друга, той не подкрепял Лигата, но в същото време сурово порицавал дръзките прояви на френския крал и анатемосвал Хенрих Наварски. Жестокият и коварен папа мечтаел за поражение и на трите партии и виждал в междуособиците изгода за светия престол.

Същата политика той провеждал и спрямо Елисавета. Уважението, което оказвал на кралицата, било лицемерно, показно и никак не му пречело да помага на испанския посланик и йезуитите в организирането на заговор против английската кралица, в резултат на който окървавената корона би преминала към Мария Стюарт.

Но на „честните“ хора, които действали в името на милосърдния бог, не им провървяло: заговорът бил разкрит, всички участници в него били арестувани и екзекутирани по обвинение в държавна измяна, а Мария Стюарт била обезглавена по заповед на Елисавета.

„Без да прояви ни най-малко вълнение по повод на трагичната смърт на шотландската кралица — пише историкът Лети[2], — папата изслушал своя посланик и възкликнал: «Завиждам ти, Елисавето, защото си белязана от бога, в нозете ти падна една коронована глава, докато аз проливам кръвта на нечестиви сеньори, тъмни авантюристи и жалки драскачи!» И той незабавно предложил на приятеля си Филип II да се възползва от екзекуцията на Мария Стюарт!“

Испанският крал одобрил замисъла на Сикст, но поставил редица условия, включително и удостояването с кардиналска шапка на англичанина Алан — един изменник, който се продал на Испания. Папата приел условията и изпратил сър Алан като свой легат в Испания, за да накара краля по-бързо да подготви армията за борба срещу Англия.

В едно тайно споразумение папата се задължавал да плати един милион екю, щом испанските войски завладеят макар и само един английски град. Нещо повече, папата обещал да освободи владенията на Филип II от извънредните данъци. Но Филип, който нямал голямо доверие в папата, не започнал военните действия. Той се страхувал, че Ватикана може да го излъже, и настоял за официално отлъчване на британската кралица. Папата побързал да удовлетвори искането на своя достоен съратник и прогласил пред събраните кардинали и чужди посланици следната дълга була:

Ние, Сикст V, световен пастир на Христовото стадо, върховен повелител на земята, виждаме, че народите на Англия и Ирландия днес са затънали в ерес, която заплашва да залее целия християнски свят, тъй като са се подчинили на властта на нечестивата и кървава Елисавета и като нея отказват да признаят властта на римската църква. За да спасим от мъки и страдания заблудените души, в името на спокойствието и единството в християнския свят ние отнемаме короната на еретичната Елисавета, която незаконно претендира за титлата кралица на Британските острови. По внушение на светия дух, в името на общото благо на църквата, потвърждаваме решението, взето от нашите предшественици Пий V и Григорий XIII против новата Иезавел[3]. Ние я лишаваме от кралска титла, от всички права и привилегии. Освобождаваме всички нейни поданици от клетвата за вярност и им забраняваме да оказват на презряната еретичка каквито и да било услуги. Нека никой не й подаде ръка за помощ! Нека тя бъде самотна и преследвана като обладана от зъл дух! Заклеймявайте и гонете всички нейни привърженици, живи и мъртви, и нека ги съди трибуналът на инквизицията! Ние обещаваме възнаграждение не само във вечния живот, но и на този свят на всички, които изпълняват дълга си пред светата църква. Ние опрощаваме греховете на всички, които грабнат оръжие и тръгнат да се сражават срещу нечестивата Елисавета под водачеството на нашия скъп син Филип II. Британските острови предаваме в пълно владение на монарха като награда за ревностната му служба на светия престол и за проявената любов към благочестивите католици в Нидерландия.

Отлъчването било обнародвано във всички християнски църкви под звъна на камбаните, при светлината на хиляди свещи. В Мадрид, в параклиса на двореца Ескориал[4], потънал в траур, испанският крал, целият в черно, заобиколен от висшите си чиновници, наредил на нунция да прочете страшната анатема срещу „презряната Елисавета“.

[1] Войната на тримата Хенриховци — т.е. на крал Хенрих III, който се колебаел между протестантите и католиците, Хенрих Гиз, който приканвал към унищожаване на хугенотите, и Хенрих Бурбон, който възглавявал протестантите и претендирал за престола. Събитията от тая война са станали през 1588 г. ↑

[2] Лети, Грегорио — италиански историк и писател (1630–1701 г.), автор на редица произведения, посветени на Людовик XIV, Сикст V и др. ↑

[3] Иезавел — израелска царица. В Библията е представена като жестока и развратна жена. През средните векове името и станало нарицателно. ↑

[4] Ескориал — най-големият дворец в Европа (на 52 км. от Мадрид). Започнат през 1563 г. от Филип II като паметник на победата над французите. В комплекса влизат манастир, дворец, музей и висше училище. В гробницата на испанските крале има 26 каменни саркофага, като се започне от саркофага на Карл V. ↑

Гнусно предателство

На пръв поглед Сикст V сякаш нямал намерение да вземе страната на Филип II и да му осигури английската корона. Младият английски посланик се убедил, че е бил измамен от римската курия, и вече се канел да напусне вечния град, когато първосвещеникът го поканил при себе си. Сикст дълго разговарял с него за „тежката съдба на управниците, които са принудени да крият мислите си и да действат против своите чувства“; той отново уверил посланика в дълбокото си уважение и в искрените си приятелски чувства към Елисавета и дори го помолил веднага да пише на кралицата да се пази от Филип II. Папата пояснил, че „като си навлече гнева на испанеца с убийството на развратната шотландка, Елисавета рискува да бъде убита от неговите агенти“. Той стигнал дотам, че заявил: „… папската титла ме принуждава да бъда на страната на омразния Филип, с когото на драго сърце бих постъпил така, както Елисавета с Мария Стюарт.“ На края папата се заклел, че обещаната от него помощ на Филип е илюзорна, тъй като се свежда до пурпурната шапка за глупака Алан и до смешното отлъчване на Елисавета, че той се е задължил да изплати обещания на Филип милион екю едва шест месеца след като испанските войски завладеят някаква част от английската територия, което без съмнение кралицата няма да допусне. Сикст предал на посланика на Елисавета едно подробно писмо на испанския крал за състоянието на неговата армия и военачалници и за плана на неговия поход. С една дума, Сикст V предал Филип!

След като получила тези сведения и чула коментарите на посланика, Елисавета повторила комедията на ватиканския Юпитер; като глава на англиканската църква, тя обнародвала анатема против светия отец и свещената му клика, против всички, които се били подписали под булата за нейното отлъчване.

Борбата между Англия и Испания завършила с поражение на Филип II[1]. Новината за това предизвикала бурната радост на Сикст V. Когато английският посланик четял на Сикст депешите за победата на Елисавета, влязъл племенникът на папата кардинал Монталто и Сикст V не могъл да не възкликне: „Радвай се племеннико, Филип II е победен, сега Неаполитанското кралство е в ръцете ни!“

[1] Тази война започнала в 1587 г. с нападение на английската ескадра срещу испански кораби. Създадената от Филип II „Непобедима армада“ претърпяла катастрофа в 1588 г. След този удар Испания вече не могла да възстанови могъществото си. ↑

Спор между папата и императора

След като насъскал една срещу друга Англия и Испания, Сикст V обърнал погледа си към Германия и предложил на епископите и католическите ордени да не се подчиняват на император Рудолф II[1].

Германският посланик при папския двор изразил енергичен протест от името на императора. Отговорили му обаче, че неговите оплаквания не могат да бъдат взети под внимание; че той като официален представител на императора би трябвало да знае колко много са задължени германските императори на папите; че папите са давали короната на императорите, за да защищават интересите на светия престол; че Христовите наместници се подчиняват само на бога и не ще позволят на светските владетели да назначават служителите на олтара.

Императорският посланик ловко парирал доводите на папата, като изтъкнал, че „ако е несправедливо светските управници да се месят в църковните работи, не по-малко несправедливо е негово светейшество да се меси в светските“. И посланикът продължил да твърди, че императорът има право да назначава префекта на Рим.

Тогава вбесеният Сикст V заявил: „Вашият господар е крал на римляните в Германия — това е вярно; но той няма никаква власт над Рим, защото тук аз съм единственият законен владетел! Някога папите измолваха от императорите разрешение да назначават префекта на Рим. Това вече няма да се повтори. Аз съм император на Рим. Градът ми принадлежи и аз съм решил да защищавам правото си срещу всеки, на когото му скимне да се бърка в работите на моята държава. Евангелието учи да се даде кесаревото кесарю и божието — богу, но светът принадлежи на бога и неговите наместници, така че кесарят има право само на онова, което е угодно на папата. Кралете и императорите са наши поданици.“

И това било казано от наместника на Христос, който е провъзгласил: „Моето царство не е на този свят!“

[1] Рудолф II — германски император (1576–1612 г.). ↑

Отмъщението на синовете на Игнатий Лойола

След англо-испанската война отношенията между Сикст V и Филип II се влошили окончателно. Папата не получил Неаполитанското кралство и продължил да плете интриги срещу испанския крал, подстрекавайки този път Елисавета да нападне Филип II и да си разчисти сметките с него.

Елисавета послушала Сикст и се опитала да завладее Португалия. Опитът излязъл несполучлив и светият отец много се ядосал. Съобщил й, че „се е държала в Португалия като жена, а не като кралица“ и че „Филип II ще победи, ако тя продължи да се суети по същия начин във Франция“.

След като се убедил, че Лигата бере душа, а йезуитите са се продали на Испания, Сикст V открито започнал да подкрепя Хенрих IV, който обсадил Париж.

Когато във френската столица настанал глад, чернокапците организирали помпозна процесия, за да повдигнат бойния дух на населението.

Авторът на една хроника разказва:

Папският легат и епископ Санлис присъстваха на тази церемония и предвождаха процесията с кръст в дясната ръка и алебарда в лявата. Следваха ги хиляда и двеста монаси с брони върху расата и с каски върху качулките. Шестстотин йезуити и двеста свещеници, въоръжени със стари мускети, копия и саби, образуваха центъра на шествието. Но най-голям успех имаше един куц монах, мошеник, на име отец Бернард. От време на време той притичваше с необикновена лекота ту на крака, ту на ръце от челото на колоната до опашката й, а през време на кратките си почивки грабваше една огромна сабя и я гълташе с ловкостта на същински фокусник.

Тази акция предизвикала бурния гняв на папата срещу организаторите на празненството и той решил да вземе сурови мерки. Сикст заповядал на магистъра на ордена да забрани на членовете на своето братство да стават духовници в дворците на принцовете и князете. Той настоял освен това да бъдат отзовани всички йезуити, мисионери в Шотландия, Нидерландия, Ирландия и Англия, като организатори на всички вълнения и безредици. На края светият отец заявил, че е кощунство да се смята орденът на йезуитите за монашески и че занапред учениците на Игнатий Лойола трябва да се наричат не йезуити — по името на Исус, а игнатианци. Освен това папата казал, че неговото търпение се е изчерпало и че престъпленията, предателствата и ненаситното честолюбие на членовете на този орден го карат да се замисли за една радикална реформа и за пълното изкореняване на злото.

На другия ден след произнасянето на тази реч на постамента на една от римските статуи била залепена обява. „Папа Сикст е уморен от живота.“

И наистина, след няколко дена негово светейшество бил отровен.

Както виждаме, Сикст направил голяма грешка — той повел борба срещу тези, които били по-силни от него.

Според твърдението на мнозина историци Сикст бил отровен от някакъв аптекар по поръчение на испанския крал. Аптекарят бил поставил отровата в хапчетата на папата. Има и друга версия, че виновници за убийството са игнатианците.

Лично светият отец изглежда е допускал и двете възможности. Преди да умре, той казал на племенника си Монталто: „Бог не е искал присъединяването на Неаполитанското кралство към църквата, защото крал Филип отгатна нашите планове, а йезуитите ме наказаха.“

Сикст V бил толкова омразен на римското население, че в деня на неговата смърт във вечния град избухнало въстание: гражданите грабнали оръжие, направили на парчета всички статуи на негово светейшество и обсадили папския дворец, за да вземат останките на Сикст и да ги хвърлят в Тибър.

Лети дава следната преценка на Сикст V:

В ролята на върховен владика той постоянно прибягваше към лъжа и измама, към интриги и предателство и не се спираше дори пред престъпления, за да осъществи своите цели. Но изпълнявайки свещените си задължения, той винаги си оставаше светец между светците и правоверен между правоверните…

Ще си позволим да добавим: и ненадминат каналия!

Урбан VII[1]

Многобройните врагове на Сикст V отпразнували неговата кончина с голяма радост. Най-много от всички ликували йезуитите.

Казват, че един от последователите на Игнатий Лойола произнесъл от амвона твърде необикновена надгробна реч:

Господ ни освободи, братя, от един гнъсен папа. Ако той не беше умрял, ние щяхме да бъдем принудени да го отлъчим от църквата, защото той беше прелюбодеец, магьосник, педераст и еретик: господ сам унищожи увенчания с тиара сатана.

Веднага след погребението на „сатаната“ почтените кардинали се събрали да изберат нов папа.

Както обикновено, започнали интриги и още на следния ден няколко души се отказали от своята кандидатура в полза на кардинал Кастаня, който получил две трети от гласовете и станал глава на християните под името Урбан VII.

Джовани Батиста Кастаня бил роден в Рим в 1521 година. „Когато достигнал зряла възраст — казва Лашатр, — той се заел да изучава старателно гражданското право и църковния устав, което през оная епоха било по-полезно от учението на светото писание.“

По времето на Григорий XIII той изпълнил важна задача в Кьолн като наблюдател на преговорите между Филип II и Обединените провинции. За ловкостта, проявена от него при изпълнение на тази мисия, той получил голямо възнаграждение и кардиналска шапка.

Сикст V също обсипвал Кастаня с награди и се съветвал с него при решаването на важните държавни въпроси. Когато станело дума за него, негово светейшество всеки път повтарял, че се надява да обуздае с негова помощ йезуитите и моли господа само за една милост — Кастаня да бъде негов приемник.

Както виждаме, желанието на Сикст се сбъднало.

Населението на Рим посрещнало с радост новината за избирането на новия папа, защото неговата честност и справедливост — добродетели, които са толкова голяма рядкост сред духовниците — му помогнали да спечели симпатиите на народа.

[1] Урбан VII — папа (1590 г.). ↑

Честен човек на светия престол

Урбан VII не загубил качествата си и след като се възкачил на папския престол. В деня на коронацията той платил със собствени пари всички свои дългове, заповядал да раздадат хляб и месо на бедняците от Рим и предградията. Освен това светият отец се нагърбил с грижата за инвалидите. И на края той обнародвал един невероятен указ, задължаващ хлебарите „да подобрят качеството на хляба и да намалят цената му, за да може народът да получава пълноценен продукт, без да го мамят при продажбата“.

Враг на непотизма, Урбан VII отговорил на кардиналите, които го убеждавали да раздаде на своите роднини висшите длъжности в папския дворец по следния начин: „Не искам да вляза в примката на роднинските връзки, защото ако те излязат предатели, аз ще бъда принуден да ги накажа.“

Честният първосвещеник не се побоял да порицае открито войнствената и вероломна политика на Сикст V. На представителите на властта той заявил, че „през неговото управление народите трябва да заживеят в мир, а кралете са длъжни да се погрижат за обединяването на християните и да се борят за мир не чрез терор, а чрез убеждаване, като проявяват търпимост.“

Наистина Урбан VII бил прекалено честен за един папа! Не е ясно от какво са се ръководили кардиналите от колегията, когато са го избирали за глава на римската църква! Неведоми са пътищата на конклава!

С добрите отци шега не бива!

Негово светейшество веднага пристъпил към реализиране на миролюбивите си планове и назначил една комисия, която да реорганизира религиозните ордени и преди всичко да обуздае прекалено могъщото братство на Исус.

Не се ли впускал той в борба срещу по-силен противник? Много скоро Урбан VII, също като предшественика си, получил изчерпателно доказателство за това.

На 26 септември 1590 година, дванадесет дена след възкачването си на апостолския трон, той починал, отровен от добрите отци.

Черното духовенство не се надява на божия пръст, когато иска да се отърве от враговете си — то предпочита да действа само, тъй като знае, че неговите средства са много по-оперативни, и най-важното, по-сигурни.

Григорий XIV[1]

Веднага след погребението на смелия и милосърден Урбан VII петдесет и двамата кардинали се събрали, за да изберат приемник. По инициатива на Монталто те провъзгласили за папа кардинал Николай под името Григорий XIV.

Новият папа връчил на всеки от избралите го кардинали по хиляда екю. Без съмнение, той много добре е знаел старата поговорка: „Дребните подаръци поддържат голямото приятелство.“

Летописците казват, че този човек бил неспособен да заповядва, мързелив и себелюбив, че не притежавал дори званията, необходими за един прост епископ. С една дума, паун по самочувствие и гъсок по глупост.

Понеже се страхувал от отровата на йезуитите, още след възкачването си на престола Григорий XIV се провъзгласил за привърженик на синовете на Лойола и установил добри отношения с Испания и с ръководителите на Католическата лига.

„Той направи дори нещо повече — казва Мезерей[2], — даде съкровищата, събрани от Сикст V във Ватикана, за екипиране на четиринадесетхилядна армия, която изпрати да помага на свещената Лига. Командуването й той възложи на своя племенник. След това той обнародва послание, с което нареждаше на всички духовни лица, сеньори и магистрати под страх от отлъчване от църквата да напуснат в 15-дневен срок земите на херцог Бурбон. Той прогласи нови були, в които анатемосваше краля-отцепник[3], лишаваше го от всички имоти и от кралската власт.“

[1] Григорий XIV — папа (1590–1591 г.). ↑

[2] Мезерей — известен френски историк (1610–1683 г.), автор на „История на Франция“. ↑

[3] Хенрих IV. ↑

Беда след беда

Заплахите на „негово светейшество“ Григорий XIV не дали търсения ефект. Парламентът постановил да се изгорят булите и да се арестува нунцият, който ги донесъл. Висшето френско духовенство заявило, че тия були „противоречат на канона, на катедралния устав и на духа на евангелската доктрина, защото са противозаконни както по същество, така и по форма“.

В резултат на това Хенрих IV станал още по-силен, отколкото бил, и в отговор на глупавите були на Григорий анулирал всички предишни укази против протестантите.

Неуспехът не стреснал папата: той започнал да кореспондира активно с испанския крал, изразявайки своето намерение да предаде на него френската корона. Уви, горкият Григорий не могъл да доживее това щастие: на 16 октомври 1591 година той се разделил завинаги с възглавниците на апостолския трон.

Инокентий IX

Новият папа приел името Инокентий IX.

Испанците били абсолютно сигурни, че ще получат подкрепата на новия наместник на Христа: те дори интригантствали и скъпо платили за неговото избиране. Но се излъгали жестоко. Също като предшественика си Инокентий смятал, че паната е задължен преди всичко да използва своята власт за благото на човечеството. Той намалил тежестта на данъците, с които Сикст V обложил Рим, съкратил армията си и по-голямата част от придворните, благодарение на което успял да помогне на бедното население на вечния град, без да бърка в апостолската хазна. На всичко отгоре той заявил, че има намерение да започне политика на умиротворяване в Европа, да премахне причините за разногласията и да позволи на йезуитите да връщат еретиците в лоното на католическата църква само с помощта на убеждението и на добродетелния пример.

Тази декларация предопределила съдбата му. Испания ясно разбрала, че не може да разчита на един папа, който е преизпълнен с миролюбие, затова неговата гибел станала неминуема. На 30 септември 1591 година, два месеца след избирането му, онези, които дали на Инокентий IX висшия сан, му поднесли отрова — любимото средство на добрите католици.

Климент VIII[1]

Девет дена след приключването на церемониите около погребението на клетия Инокентий IX петдесет и двамата кардинали се събрали на конклав. Въпреки ловките маневри на испанския посланик в полза на неговото протеже, за папа бил избран Иполит Алдобрандини, под името Климент VIII.

По онова време новият папа бил петдесет и шест години. Според един италиански летописец, Климент VIII бил „по-нахален от Бонифаций VIII и Йоан XXIII, по-високомерен и честолюбив от Григорий VII и Сикст V и по-вероломен от Александър VI“.

Той започнал управлението си с решителни мерки. Съобщил на парижкия архиепископ, който се канел да донесе в Рим мирните предложения на Хенрих IV, че не иска да чуе за никакви преговори с краля-еретик, и под страх от лишаване от сан и от папска благословия забранил на архиепископа да напуска Париж.

Климент повел енергична борба срещу Хенрих IV и издал була, в която задължавал всички френски католици „да си изберат повелител, съответствуващ на техните вярвания“.

[1] Климент VIII — папа (1592–1605 г.). ↑

Завръщане на нечестивия Хенрих в лоното на католическата църква

Испанците, които с нетърпение очаквали чудодейни резултати от свикания от Климент VIII събор, били много разочаровани. Появила се знаменитата „Менипова сатира“[1]. Тя спомогнала за поражението на Католическата лига и нейните чуждестранни привърженици. Друг тежък удар нанесло на Лигата отричането на краля от протестантството. Хенрих IV, който смятал, че „Париж си струва една литургия“, направил „смъртоносно салто“ (както сам писал на възлюбената си) и на 25 юли 1593 година в старинната черква на манастира Сен-Дени тържествено се отрекъл от протестантството и по този начин се избавил от анатемата, наложена му от светия престол.

Апостолският нунций, верен слуга на испанското правителство, най-енергично протестирал срещу това „мнимо покръстване“ и твърдял, че „еретическият разколник може да бъде покръстен единствено от папата“. Хенрих IV веднага изпратил при папата посланик с молба да вдигне отлъчването от кралската му особа. Но главата на църквата категорично отказал и дори заявил, че има намерение да лиши Хенрих от френския престол.

[1] „Мениповата сатира“ — унищожителен памфлет (отпечатан във Франция в 1594 г.), насочен срещу Генералните щати, които Католическата лига се опитвала да свика за избирането на крал. Наречен е така по името на древногръцкия философ-циник Пенип (IV в. преди н.е.), автор на философски сатири. Написан е от привърженици на Хенрих Бурбон. Авторите предават изказванията на вождовете на Лигата на заседанието на Генералните щати в 1593 г., разобличават тяхното лицемерие, честолюбие, алчност и авантюризъм. ↑

Искане за цареубийство

Климент VIII действал енергично. „Генералът“ на черната армия изпратил до своите войници в Париж тайна заповед да намерят колкото може по-скоро убиец, за да се отърват завинаги от ексхугенота Хенрих IV. Добрите отци, разказва един историк, започнали да търсят и в столицата, и в провинциите някой фанатик, готов да пожертва живота си заради религията. Усилията им се увенчали с успех и нещастният безумец Барне, който загубил ума си, след като го напуснала любовницата му, предложил на йезуитите да убие краля. Снабденият с отровен кинжал убиец напуснал Париж, за да се добере до краля, обаче бил арестуван. Веднага го подложили на разпит, признали го за виновен в покушение срещу монарха и го осъдили на смърт. Присъдата била приведена в изпълнение незабавно.

За съжаление, унищожено било само оръдието на престъплението, но не и неговите вдъхновители, които винаги остават в сянка.

Хенрих IV не пропуснал възможността да използва ловко това покушение. Той привлякъл на своя страна управниците на основните градове и провинции и на 22 март 1594 година тържествено влязъл в Париж.

Напред, срещу йезуитите!

Намиращите се под влиянието на светия престол религиозни ордени и особено любимите синчета на Лойола не пожелали да последват примера на местните власти, които се подчинили на краля, и отказали да допуснат Хенрих IV до участие в публичните молитви. В проповедите си те го обиждали толкова остро, че кралят решил да възобнови стария спор между братството на Исус и университета.

Докато траяла подготовката за борбата, учените мъже и йезуитите се бомбардирали с памфлети. Първите наричали гарваните на Лойола „отровители, виновници за безредиците, подстрекатели към убийство“. Чернокапците надигнали срещу университета цяла армия от църковни лицемери и фанатици. Когато двете партии се изправили пред парижкия парламент, известният теолог Антоан Арно[1], на когото била възложена защитата на университета, произнесъл знаменитата си реч, в която дал красноречива характеристика на синовете на Лойола.

Дойде време да разберат народите какво представляват йезуитите, време е да осъдим кръвожадните лешояди, които се въртят над главите ни и се стремят да ни погълнат. Тия отвратителни заговорници се канят да повторят във Франция подвизите си от Америка, където двадесет милиона мъже, жени и деца бяха озлочестени, изгорени или удушени за възтържествуването на истинската религия. Нека всички знаят, че любовта на йезуитите към златото е не по-малко ненаситна от жаждата им за кръв: те са унищожавали населението на цели острови, за да утолят своята алчност, принуждавайки мъжете да се погребват живи в мините, а жените — да обработват почервенялата от кръвта на собствените им деца земя. Те изобретиха нови, масови изтезания, на които са били подлагани четири хиляди души едновременно, съблечени голи и приковани един за друг с железни вериги. В продължение на няколко месеца те ги били по три пъти на ден, за да изтръгнат от нещастниците признание за мястото, където се намират скритите съкровища. А тъй като жертвите нямало какво да съобщят, на края ги пребивали до смърт с тояги. За да се спасят от варварите-йезуити, нещастните индианци забягват в планините, където от отчаяние се бесят по горските дървета заедно с жените и децата си.

Последователите на Игнатий Лойола изпращат хайки по стъпките на бегълците, сякаш те са глигани или елени, и позволяват на кучетата си да ги изяждат. Оцелелите биват принуждавани да събират мед и восък в горите, където ги душат змии и разкъсват тигри.

Алчността на йезуитите и презрението им към човешкия род са такива, че когато пренасят роби от един остров на друг, те не се грижат за големината на корабите и при най-малкото вълнение изхвърлят хората в открито море. Когато плува между островите, човек няма нужда нито от компас, нито от морска карта — достатъчно му е да се ориентира по останките от труповете на индианците, които плуват в морето…

Смелият защитник на университета настоявал всички йезуити да бъдат осъдени и изгонени незабавно от Френското кралство.

Отначало „черните мъже“ се стреснали, но скоро се окуражили. Климент VIII още не бил дал на Хенрих IV прошката, за която той настоявал толкова много, и лесно издействал от краля да се отложат дебатите и процесът.

[1] Арно, Антоан — Великият Арно, известен теолог (1612–1694 г.), бил рязко настроен против йезуитите и подкрепя янсенистите. ↑

Жан Шател се подчинява на добрите отци

Йезуитите, които предвиждали, че борбата ще се възобнови, щом бъде снето отлъчването на френския крал, решили да изпреварят съперника си и насъскали срещу него нов фанатик — Жан Шател. На 27 декември 1594 година той се опитал да убие Хенрих IV.

Деветнадесетгодишният младеж, съобщава Лашатр, който се учел в един от йезуитските колежи, проникнал в Лувър, когато Хенрих IV приемал придворните си. В момента, в който кралят отговарял на поздравите на придворните и връщал поклона на двама членове на Лигата, убиецът му нанесъл удар с нож, като наранил горната му устна и му избил един зъб. Отначало негово величество предвид възрастта на убиеца се канел да го пусне, но когато разбрал, че Шател е възпитаник на йезуитски колеж, заповядал да го арестуват и да разследват случая.

На въпроса на съдията защо е искал да убие краля, Шател отвърнал: „Много пъти съм чувал, че убийството на един крал, който не се одобрява от папата, е праведно дело.“

По време на разпита станало ясно, че вдъхновители на Шател са били йезуитите, които години наред навсякъде твърдели, че според самия папа убийството е християнски подвиг.

Младият безумец бил подложен на мъчение, което той понесъл с голямо мъжество. До последния миг той твърдял, че е действал изключително по собствени подбуди.

Четири дена след покушението той бил осъден на смърт и екзекутиран. Палачът отсякъл дясната му ръка, после го разкъсали на четири части, а останките му били изгорени и оставени на вятъра да ги развее.

Провал на черната банда

Престъпните действия решили съдбата на братството на Исус и гарваните на Игнатий били прогонени от Франция. По този повод парламентът приел следното постановление:

Заповядваме на всички свещеници и ученици на йезуитския орден, тия размирници, врагове на държавата и разложители на младежта, да напуснат кралството в срок от петнадесет дена. В противен случай те ще бъдат обвинени в оскърбление на негово величество и имуществото им ще се конфискува в полза на краля.

Справедливата присъда предизвикала жив отзвук в цяла Европа, а най-вече в Рим. Няма нищо чудно в това, че „извънредните мерки“ възмутили първосвещеника. Той събрал кардиналите и им заявил, че йезуитите са направили много услуги на църквата, че заслужават одобрение, задето са въоръжавали убийци срещу кралете, и възхвалил добрите мъже, пожертвали живота си за защита и в името на възтържествуването на светото дело.

Страхливо помиряване

Когато се убедил, че французите признават Хенрих IV въпреки неговото отлъчване от църквата, Климент започнал да се страхува, че те могат сами да се заемат с организирането на църковното си управление, и за да предвари тоя толкова опасен за папството удар, уведомил Хенрих IV, че е готов „да изслуша молбите и да удовлетвори благочестивите пожелания на негово величество“.

Френският крал възложил на свои представители да обсъдят с папата условията за помиряването му със светия престол. Но тъкмо по това време войските на Филип II Испански постигнали известни успехи в битките с французите и хитрият Климент VIII се възползвал от това, като се съгласил да даде на беарнеца[1] прошка само при следните условия:

1. Пратениците от името на краля тържествено да се отрекат от ереста и да се подложат на унизителните церемонии, установени от църквата за подобни случаи.

2. Кралят на Франция да възстанови католицизма в Беарн, да вземе под свое покровителство всички ортодоксални свещеници и да им плаща заплати от джоба си, докато не ги осигури с добри енории.

3. Длъжности и църковен сан да притежават само онези свещенослужители, които са верни на римския двор.

4. Негово величество да обнародва постановленията на Тридентския събор, преценявани от неговите предшественици като посегателство върху правата на нацията и свободата.

5. В продължение на девет месеца кралят да се подложи на строги пости, всяка заран и всяка вечер да чете „отче наш“, всеки ден да слуша литургия, да се изповядва и причестява не по-малко от четири пъти годишно. Освен това да построи голям брой манастири, да ги поддържа щедро и да повика йезуитите да се върнат във Франция.

И ексхугенотът Хенрих IV приел тези позорни условия.

Един писател ни е оставил интересни подробности за церемонията:

Насред преддверието на катедралата „Свети Петър“ беше построена широка трибуна и на 17 септември 1595 година, съпроводен от всичките си кардинали, архиепископи и висши духовници, папата излезе от Ватикана и седна на един разкошен трон, драпиран с богати покривала и сияещ от скъпоценни камъни.

Пратениците на Бурбона се приближиха до трона гологлави и смирено целунаха нозете на папата; след това, още коленичили, те се отрекоха на всеослушание от калвинизма. Климент VIII им прочете условията, при които Хенрих IV може да получи прошка. След като те се заклеха пред евангелието, че кралят ще се подчини на волята на римския двор, папата им даде знак да паднат ничком, взе жезъла си и удари всеки от тях по три пъти, след това ги заплю и стъпи на вратовете им, а хорът на свещенослужителите поде „Мизерере“[2].

След приключването на унизителната церемония пратениците на Хенрих станаха и светият отец произнесе гръмогласно формулата на опрощаването: „В името на всемогъщия бог и блажените апостоли свети Петър и свети Павел, както и от свое име, аз, поставеният по-горе от всички земни власти, давам прошка на Хенрих Бурбон, крал на Франция!“ Вратите на катедралата веднага се отворили и Климент VIII добавил, като се обърнал към посланиците: „Сега, след като отворих пред вашия крал вратите на църквата, нека той помни, че аз пак мога да ги затворя.“ Чу се топовен изстрел, звуците на фанфарите се сляха с грохота на артилерията и известиха на света, че кралят на Франция е лежал в праха пред нозете на папата, че е лизал сандалите му и е бил осквернен от неговата плюнка.

[1] Беарнецът — Хенрих IV, който бил роден в гр. По, в центъра на областта на Беарн (Южна Франция, която през XVII в. влизала в състава на Наварското кралство). ↑

[2] „Мизерере“ — „Господи, помилуй!“ Първият ред от 50-ия псалм на библейската „Книга на псалмите“ („Псалтира“). ↑

Климент побеждава Цезар

След това негово светейшество насочил погледа си към Италия. Той стоварил анатемата си върху Цезар д’Есте, херцога на Ферара — любимец на аристокрацията и народа, който мразел последователите на Игнатий Лойола.

Войските на войнствения Христов наместник нахлули във владенията на херцог д’Есте и той трябвало да капитулира.

„Тогава — съобщава Морис Лашатр — Климент завладял Ферара и построил там непристъпна крепост, където скрил над два милиони жълтици, отнети от жителите на херцогството. Той принудил гражданите да му издигнат със свои средства бронзов паметник, след което издал редица декрети, целещи да увеличат неговите приходи. Подражавайки на своя предшественик, той се заел да коригира светото писание и издал превод на Библията, който съдържал две хиляди грешки и бил провъзгласен от него за единствения канонически. Там в аванс се анатемосвал всеки, който посмее някога да направи нови корекции в това издание.“

След това старшият свети отец, също като изпаднал в делириум, изригнал нова була, „забраняваща на италианците, независимо от съсловието или титлата им, да живеят в страни, където няма католически свещеници, както и там, където е забранено католическото богослужение“. Освен това любезният папа им забранил да се женят за еретички, да се лекуват при лекари-протестанти, а на лекарите-католици не разрешавал да лекуват болни — привърженици на Реформацията, понеже „за истинските християни е по-добре да отидат в небитието, отколкото да запазят земния си живот със съдействието на еретик, а за един болен протестант не бива да се полагат повече грижи, отколкото за краставо куче“.

Колко ясно проличава тук великото християнско милосърдие!

И все пак, въпреки всички старания на папата, църковните работи вървели далеч не блестящо, особено във Франция.

Въпреки енергичните протести на папския легат, новопокръстеният Хенрих IV издал в полза на протестантите прочутия Нантски едикт[1].

[1] Нантският едикт — 1598 г. Заключителният акт на религиозните войни във Франция (1562–1594 г.), който определил положението на протестантите. Католицизмът се признавал за господстваща религия, а на хугенотите се предоставяли свобода на вероизповеданието и богослужението в цяла Франция (освен Париж), правото да владеят градове, да заемат държавни длъжности. По-късно правата им претърпели ограничения, а по времето на Людовик XIV, в 1685 г. едиктът бил отменен. ↑

Поражението и краят на католическия тиранин

След като възвърнал с този едикт свободата на умовете, кралят насочил усилията си срещу испанската армия и бандите на савойския херцог, който бил съюзник на Филип II. Враговете на Франция претърпели поражение. Испанският крал бил принуден да сключи мир с Хенрих IV. Папата се съгласил да бъде посредник, но при условие, че след сключването на мирния договор Филип ще употреби цялото си влияние за създаване на лига срещу турците, които вече били нахлули в Унгария и заплашвали Италия.

На 2 май 1598 година воюващите страни подписали един твърде изгоден за Франция договор. Филип II завинаги погребал най-съкровения си замисъл — да увенчае своята глава с френската корона. Тщеславният монарх имал не по-голям успех и в Нидерландия, защото жителите, които били доведени до отчаяние от зверствата на добрите католици, изгонили най-сетне от територията си испанската армия и образували независими щати — Обединените провинции.

В края на краищата след безплодните опити да си възвърне Нидерландия чудовищният хищник на име Филип II умрял от пристъп на подагра.

Чак до последния си час испанският крал кроил кървави планове, които за щастие не могли да бъдат осъществени. Разправят, че той бил казал на лекарите, които се колебаели дали да му пуснат кръв: „Да не мислите, че един крал, който е пролял реки от кръв, се страхува да загуби няколко капки. Върнете ми здравето и аз ще довърша своето дело — до крак ще изтребя всички еретици.“

Завръщане на йезуитите

1599 година била извънредно доходна за върховния владика, защото на границата на XVI век се състоял поредният юбилеи. Над три милиона набожни глупци и всякакви любопитни наводнили вечния град. Приходите на Ватикана били грандиозни. Цели тонове злато и сребро се стичали в обширните подземия на папския дворец. Във Ватикана нямало място за даровете и папата помолил великия магистър на йезуитите за разрешение да използва подземията на поверения му колеж. Водачът на „черното братство“ не само му отстъпил помещението, но и пратил голям брой йезуити да помагат в търговията с индулгенции, разрешителни грамоти и останалите стоки на големия католически пазар.

Великият магистър разчитал, че неговата услужливост ще бъде възнаградена и ще накара първосвещеника да подкрепи йезуитите в техния спор с доминиканците относно догмите.

Климент VIII наистина се намесил в тази разпра, но не пожелал да се изкаже открито в полза на никоя от двете страни. Разгневените отци вдигнали срещу папата всички колежи на своя орден, започнали да изказват съмнения за законността на избирането му, позволявали си дори да твърдят, че „по въпросите на вярата съвсем не е задължително съобразяването с мнението на папата“.

Разяреният Климент насмалко не разтурил йезуитския орден, но испанският крал се намесил енергично. „Впрочем — добавя летописецът, — услугите, оказани на папата от йезуитите в Англия, и тяхното усърдие във Франция настроиха папата благосклонно към този орден.“

Изгонените от острова английски йезуити не се побояли да се завърнат там след смъртта на кралица Елисавета и отново започнали да кроят интриги. На свой ред френските йезуити успели да спечелят симпатиите на мнозина влиятелни сеньори, включително и на кралицата Мария Медичи[1].

Те разпространявали из Париж пасквили срещу краля в парламента и пристъпили към организиране на заговор срещу Хенрих IV.

Техните открити действия стреснали краля и той решил да покани йезуитите да се върнат в страната му. Но преди да направи тази толкова оскърбителна за неговото достойнство стъпка, той събрал приближените си и съобразявайки се с тяхната омраза към йезуитите, им заявил следното: „Господа, изправени сме пред дилемата — или да върнем в нашето кралство йезуитите, след като снемем от тях проклятието и позора, които те напълно заслужават, или да ги преследваме най-жестоко, като им забраним да се доближават до нашите владения. Това решение крие опасни последици. Ние винаги ще трябва да бъдем нащрек, да носим броня дори в собствените си стаи, да не слагаме залък в устата си, преди да е проверена храната ни от лекари, да треперим дори когато към нас се приближават и най-верните ни поданици, защото тия хора навсякъде имат агенти и много майсторски могат да настройват умовете според нуждите си. Страхът от йезуитите ще превърне живота ни в ад.“

Разбирайки, че е безсмислено да спорят, кралят, сеньорите и министърът Сюли отговорили, че те се осланят изцяло на неговото благоразумие.

Хенрих веднага подписал указ, с който разрешавал на ордена на Исус да се завърне във Франция. Но членовете на парламента, които били далеч по-несговорчиви от придворните на краля, отказали да утвърдят разпоредбата, докато йезуитите не сменят името на ордена си и не променят неговия устав.

Сигурни, че ще могат да се завърнат във Франция, без да изпълнят каквито и да било условия, черните рицари категорично отказали да се съобразят с исканията на парламента. В крайна сметка негодниците възтържествували, защото Хенрих IV заповядал на членовете на парламента „просто и без протакане“ да утвърдят връщането на йезуитите.

Всеки знае каква награда получил кралят от последователите на Лойола: няколко години след тяхното завръщане, на 14 май 1610 година, Хенрих загинал от кинжала на фанатика Франсоа Раваляк.

[1] Мария Медичи — френска кралица (1573–1642 г.), съпруга на Хенрих IV, след смъртта му — регентка на малолетния Людовик XIII. ↑

Кончината на светия отец

Йезуитите обещали на папата, че ще му помогнат да подчини Франция. Но щом се почувствали господари в кралството, те, както често се случва, забравили обещанията си и възобновили разприте си с доминиканците. Те уведомили Климент, че ще продължат да му бъдат покорни, ако той ги защити и канонизира Игнатий Лойола.

Негово светейшество се заинатил и не само че не се съобразил с техните искания, но застанал открито на страната на последователите на свети Доминик и дори канонизирал покойния Шарл Бароме, един от ръководителите на доминиканския орден и гнусен съдия на светата инквизиция.

Колкото до нас, ние смятаме, че Лойола и Бароме са от един дол дренки, и не възразяваме срещу канонизирането и на двамата негодници.

Йезуитите, съобщава историкът, не искали да се помирят с тази обида и се нахвърлили върху съветника на папата кардинал Алдобрандини. Един от тях решил да го отрови и на няколко пъти се опитвал да се промъкне в неговата кухня. Настойчивостта на йезуита била подозрителна. Двама агенти го хванали, но йезуитът бил як момък, успял да им се изскубне и се скрил в двореца на кардинал Фарнезе, покровителя на учениците на Игнатий.

Римският префект отишъл в двореца на Фарнезе и настоял да му предадат йезуита. Но кардиналът оказал въоръжена съпротива и принудил префекта да си отиде. Съпротивата траяла няколко дена.

Когато негово светейшество решил да изпрати на помощ своите войски, Фарнезе и привържениците му се измъкнали през задния вход на двореца и се укрили в неговия великолепен замък, близо до Рим.

Разгневеният свети отец заявил, че ще разтури ордена, и съобщил на кардинал Фарнезе, че „го лишава от правото да управлява имотите на своите деди, тъй като е недостоен за тях“.

Но кардиналът нямал никакво намерение да се съобразява с това решение и продължил да си стои в замъка. Тогава брат му паднал в краката на Климент VIII с молба да помилва Фарнезе. Климент се престорил, че е съгласен да прости на бунтовника, и му позволил да се завърне във вечния град. Фарнезе имал непредпазливостта да се възползва от това разрешение; но още щом влязъл в Рим, той бил заловен и изпратен под сигурен конвой в замъка Сант Анджело.

Изглежда Фарнезе е бил крайно наивен, щом като е повярвал на честната, или по-точно нечестната дума на папата.

Но синовете на Лойола скоро отмъстили за своя храбър покровител и отровили папата.

Така завършил дните си вероломният и престъпен Климент VIII, последният папа от XVI век.

Лъв XI

След погребението на Климент VIII се състояло заседание на конклава.

Благодарение на подкрепата на подкупени кардинали папа станал Лъв XI.

Този избор много зарадвал Франция и дълбоко огорчил двора на Филип III[1].

За известно време, пише летописецът, народите повярвали, че настъпва владичеството на добър папа. Лъв XI най-напред изгонил повечето придворни от Ватикана: заявил, че има намерение да осъществи цяла редица реформи в управлението на църквата и да унищожи и двата омразни ордена — доминиканците и йезуитите; той отменил една част от данъците, с които неговите предшественици облагали провинциите. Всичко това предвещавало настъпване на ера на процъфтяването и търпимостта. Но убийците на Сикст V и Климент VIII зорко наблюдавали първосвещеника.

И наистина, на изповядващия подобни хуманни идеи Лъв XI не му било писано да се задържи дълго на папския трон. Йезуитите не можели да търпят папа, който си позволявал да ги потиска. Те го нагостили с една от най-бързодействащите отрови и на 27 април 1605 година Лъв починал, след като царувал само двадесет и шест дена.

Ето как се поощрявала добродетелта!

[1] Филип III — испански крал (1598–1621 г.). ↑

Павел V[1]

След погребението на Лъв XI кардиналите отново разиграли изборната комедия. Този път членовете на конклава се разделили на четири лагера.

Кардинал Бароний, който се провалил на предишните избори, отново издигнал своята кандидатура. С усилена агитация той си спечелил доста привърженици и вече се надявал, че ще спечели победа над своите конкуренти. Но в последния момент петнадесетина негови привърженици преминали в лагера на извънредно богатия кардинал Тоско, който получил четиридесет и четири гласа от петдесет и девет възможни.

„Тъкмо когато трябваше да започне церемонията на поклонението — разказва историкът, — Бароний, разгневен от това, че тиарата му се е изплъзнала, ревна с пресипнал глас: «Вие се каните да изберете за свой управник един подлец, който не е в състояние да каже две думи без да изругае! Вие искате да изберете за първосвещеник един безнравствен човек и да навлечете на римския престол гнева на народите от Испания, Италия и Франция, като засилите още повече отвращението, което ние и без това вдъхваме на народите!» Неговата дръзка постъпка смути извънредно много членовете на конклава и осуети избирането на Тоско. Но тя не върна на Бароний загубените гласове. На заранта за папа беше провъзгласен Камило Боргезе, който прие името Павел V.“

Новият първосвещеник се родил в Рим. Отначало бил адвокат, но след това избрал духовното поприще, на което последователно заемал постовете вицелегат, член на съда, папски викарий и велик инквизитор. Най-сетне, по времето на Климент VIII, той си купил кардиналска титла.

[1] Павел V — папа (1605–1621 г.). ↑

Негово светейшество нарежда роднините си

Преди да стигне върха на властта, Павел V винаги се държал настрана от политиката и на всички им се струвало, че той до края на живота си ще се наслаждава на радостите на мирния живот. Затова, щом станал папа, ръководителите на разните групировки му предложили услугите си с надежда, че ще управляват вместо него. Наивните политици скоро се разочаровали, защото негово светейшество им заявил твърде недвусмислено, че няма намерение да изпусне от ръцете си юздите на управлението. И той наистина доказал, че няма да промени своето решение. На един от племенниците си той дал кардиналски сан, раздал на братята си висши длъжности и им възложил освен това да управляват Ватикана и замъка Сант Анджело, а останалите си роднини обсипал с щедри привилегии и ги настанил около високата си персона.

Няма какво, изглежда, тоя папа е бил много привързан към семейството си. Във всеки случай той добре наредил роднините си, преди да се заеме с работите на светия престол.

Възобновявайки едновремешните традиции на римската църква, той възродил старата идея за пълното покоряване на италианските земи. Отначало светият отец се намесил в работите на Неаполитанското кралство, а след това с присъщата си папска дързост забранил на републиките Лука, Генуа и Венеция, както и на всички италиански княжества, да сключват без негово съгласие каквито и да било договори помежду си и с чужди владетели. За да предвари протестите на херцозите, той съчинил една була, която заплашвала с отлъчване от църквата за установяване на каквито и да било отношения с чужденци.

Наистина, горките управници били поставени в шах!

Павел V и венецианската република

Тъй като се бояли да не разгневят страшния папа, италианските владетели се подчинили на нечуваните изисквания. Генуа дори отменила своите укази против черните рицари и им разрешила да заемат както цивилни, така и военни длъжности.

Другояче тръгнала работата с венецианците. Само те не поискали да се подчинят на безумните нареждания на Павел V. И се повела борба.

„Съветът на десетимата — разказва един историк — осъди на смърт някакъв монах-августинец, посегнал на непорочността и изнасилил десетгодишно момиченце, което после удушил. По същото време се гледаше делото на един църковен настоятел, обвинен в това, че е изнасилил своя роднина, след като нахлул заедно с маскирани хора в дома й. Нещо повече, венецианският дож си позволи на своя глава да хвърли в затвора един абат, който отровил баща си, брат си и неколцина слуги и се намирал в кръвосмесителни връзки със сестра си (освен това почтеният абат се занимавал с обири по широкия друм и убил неколцина озлочестени от него юноши).

Негово светейшество заяви, че по силата на духовното си звание престъпниците се намират под закрилата на закона и че републиката е нарушила неприкосновеността на духовните лица, като ги е изправила пред светски съд. На дожа бе заповядано под страх от отлъчване от църквата да предаде незабавно богобоязливия августинец, църковния настоятел и абата в ръцете на апостолския нунций. Използвайки удобния случай, Павел V настоя да бъде отменен законът, който забраняваше на свещениците да купуват недвижими имоти без разрешение от сената, както и да продават земите и сградите, наследени от роднини.

Но сенатът никак не се стресна от заплахите и заяви, че предишните институти и привилегии, предоставени на републиката от предходните първосвещеници, й разрешават да издава укази относно гражданските взаимоотношения между духовните лица и държавата и че светият престол няма право нито да отменя своите закони, нито да разпростира над престъпниците своята юрисдикция.“ Тогава папа Павел V заявил: „Всички права, дадени на венецианците от моите предшественици, се анулират.“

Когато се убедил, че заплахите му не правят впечатление на храбрата република, първосвещеникът използвал и други средства, стремейки се да подкопае промишлеността и търговията на своите врагове. В края на краищата той отлъчил от църквата дожа и сената и наложил интердикт както на града Венеция, така и на неговите владения на континента и по островите в Адриатическо море.

Но републиката проявила незачитане към папата и достойно отговорила на римския двор, като издала декрет, в който се казвало: „Забранява се на духовните лица под страх от най-сурово наказание да разпространяват булата на светия отец и да прекратяват богослужението в която и да било черква.“ Венецианското духовенство единодушно се подчинило на указа и само последователите на Лойола заявили, че „тяхната съвест не им позволява да не се подчинят на заповедите на папата и че молят за разрешение да напуснат територията на републиката“.

Естествено, молбата им била удовлетворена. В същото време сенаторът Кирино и писателят Паоло Сарпи[1] разпространявали навсякъде съчинения, в които осъждали светската власт на папите и настоявали папският престол да бъде съден от великия трибунал на нациите.

Опасявайки се от последиците, папата възложил на кардиналите си да отговорят на противниците.

Но хитрите кардинали предпочели да не се включат в спора и се ограничили с принципната декларация, че „деспотизмът произтича от бога и човечеството трябва да се подчинява безпрекословно на онези, които са облечени с върховна власт“. След като провъзгласили гръмогласно „превъзходството на духа над материята“, те направили оттук следните изводи:

Духът насочва и укротява тялото, затова светската власт ще бива да се извисява над духовната, както и да я командува или потиска, което би било равносилно на бунт и езическа тирания. Свещеникът трябва да съди императора, а не императорът — свещеника, защото е абсурдно да се твърди, че овцата насочва пастира.

Кирино и Паоло Сарпи на свой ред заявили, че „всяка власт произхожда от бога“, а след това, опирайки се на доктрините на кралската власт във Франция, направили следното заключение: „Кралската власт е от същия произход, от който е и папската, и папата няма право да се меси в държавните работи.“

„Папата — добавяли те — също притежава върховна власт над народите, но тя е чисто духовна, както и властта, установена от самия Христос. Синът божи никога през целия си живот не е упражнявал земно правосъдие и не е могъл да завещае нито на свети Петър, нито на приемниците си едно право, до което сам той никога не се е домогвал.“

Но честолюбивият Павел бил на друго мнение и твърдял, че независимо от заветите на Исус неговата собствена власт се простира върху всички земни работи.

След като се убедил, че е невъзможно да накара враговете си да млъкнат, той преминал към военни действия, като се надявал, че оръжието ще му донесе по-голям успех от перото, и заплашил, че ще унищожи Венецианската република.

Такъв побойник бил тоя свети отец!

„Но — продължава Лашатр — неговата войнственост бързо се изпарила. Той или се страхувал да не разгромят неговата армия, което значително би подкопало властта му в Италия, или не са му стигали парите за издръжка на войската, или пък е подозирал, че Филип III и Хенрих IV са сключил таен съюз срещу него. В края на краищата той се вслушал в съветите на френските пратеници и приел тяхното посредничество за уреждането на конфликта с Венецианската република.“

Негово светейшество направил опит да настоява за връщане на йезуитите, но дожът Лодовико Донато заявил, че би предпочел да продължи войната, отколкото да търпи на територията на републиката макар и един от последователите на Игнатий Лойола, които той наричал съдружници на сатаната.

Мирът бил подписан и йезуитите останали в изгнание.

Рим не могъл да надвие Венеция!

[1] Сарпи, Паоло — венециански историк (1552–1623 г.), член на Съвета на десетимата, автор на „История на Тридентския събор“. ↑

Йезуитите в Англия

Доблестните отци загубили своето влияние във Венеция, но на нова сметка си извоювали част от своето някогашно могъщество в Англия. Въпреки строгите заповеди на Елисавета те отново се появили в кралството, надявайки се на покровителството на новия английски крал — Яков I[1], и отворили няколко колежа. Скоро черните рицари толкова навирили глава, че кралят бил принуден да накаже строго неколцина от тях. Синовете на Лойола се заклели да отмъстят за своите братя. С помощта на неколцина аристократи-католици, на които те били духовни наставници, йезуитите организирали прочутия заговор, известен под името „барутен“. Те намислили да хвърлят във въздуха сградата на парламента, когато кралското семейство пристигне за откриването на сесията, и възложили тази задача на Гай Фокс, който бил известен с християнското си послушание. Отначало той отказал да вземе участие в заговора, като заявил, че „на откриването на парламента присъстват толкова католици, колкото и еретици, и ние ще трябва да отговаряме пред бога за смъртта на нашите братя“. Благочестивите отци му възразили: „Дори ако благочестивите вярващи бяха само с един по-малко от еретиците, и това трябва да се пренебрегне; ако ги унищожим, бог ще ни прости нашето деяние в името на великата слава, която ще пожъне.“

Гай Фокс бил мекушав човек, лесно се съгласил с доводите на йезуитите и се заловил за работа. Но заговорът бил разкрит; Фокс бил забелязан точно в момента, когато нареждал експлозивите в мазето, което се намирало под заседателната зала. Още на самото място го подложили на разпит и той издал съзаклятниците си.

Неколцина последователи на Лойола, между които се намирали и двама от ръководителите на заговора, били изправени пред върховния съд и били осъдени на смърт чрез обесване.

За светите разбойници това е съвсем заслужен финал.

[1] Яков I Стюарт — английски крал (1603–1625 г.), син на Мария Стюарт. На неговата подкрепа извънредно много разчитали йезуитите. ↑

Полемика между трона и олтара

Заговорът подбудил Яков да накара народа да положи клетва „за поданство“, задължителна за всички англичани, независимо от религиозните им убеждения. Според тази клетва „нито папата, нито архиепископите, нито епископите имат право да бунтуват народа или да сеят размирици, нарушавайки клетвата за вярност, която са положили пред английския крал. Никой няма право да си присвоява негови земи и да посяга на живота му, защото изповядваната от католиците доктрина, в съответствие с която поданиците по заповед на папата могат да убиват своя владетел, е гнъсна и противозаконна.“

Разгневеният първосвещеник веднага разпратил на английските фанатици няколко грамоти с призив да не се подчиняват на Яков I. Отначало кралят наказал непоправимите твърдоглавци и дори обезглавил неколцина от тях. След това грабнал перото и написал памфлети, в които решително осъдил дейността на негово преосвещенство кардинал Белармин. Благочествият духовник, един от синовете на Лойола, отвърнал на памфлета на краля с книга, написана колкото несвързано, толкова и необикновено. „Първосвещеникът — казвал той — има пълно право да ръководи кралете, той може да накара монарсите да се подчиняват на неговите нареждания и да наказва непокорните, защото държи меч с две остриета[1].“ Това се доказвало с факта, че църковните отци винаги са отлъчвали крале и императори, сваляли са ги, освобождавали са техните поданици от дадената клетва и са предавали земите им на католически владетели.

Двама членове на светото братство се намесили в големия спор между трона и олтара. Единият от тях твърдял, че бунтът на едно духовно лице против краля не оскърбява негово величие, защото свещениците не могат да се разглеждат като поданици на краля, също както не могат да се смятат за престъпници и цивилните лица, ако кралят е отлъчен от църквата. В такива случаи всички вярващи трябва да се обединят, за да сразят тиранина и да допринесат за триумфа на религията.

„Защо не мога — възклицавал вторият — да принеса на господа възлияние от кралска кръв! По-прекрасно вино никога досега не е обагряло олтара на Исус Христос, на него никога не му е била принасяна толкова сладка жертва!…“

На свой ред Павел V поощрявал прочутия испански историк Мариан[2], който заявявал, че цареубийството се превръща в задължение, ако кралят откаже да се покори на папата.

По примера на испанския йезуит доблестните френски католици правели всичко възможно, за да принизят кралската власт, като възхвалявали всемогъществото на първосвещеника. Един пламенен проповедник възклицавал: „Чада Христови, подчинявайте се, сляпо се подчинявайте на могъщата воля, която доведе Хенрих IV в стана на благочестивите. Не вярвайте на онези, които твърдят, че папата не ще посмее да отлъчи от църквата краля на Франция. Папата посмя и монархът призна неговата мощ, като се унижи и го помоли, паднал ничком пред него, за прошка. В името на спасението на Франция папата е длъжен да грабне брадвата и да изсече дънерите, които заплашват да задушат младите фиданки.“

Тогава именно се появил фанатикът Раваляк, който убил Хенрих IV на 14 май 1610 година.

[1] Меч с две остриета — папският жезъл, който символизира духовната и светската власт на първосвещеника. ↑

[2] Мариан, Хуан — испански йезуит (1537–1624 г.), автор на „История на Испания“ и на трактата „За кралската власт“. ↑

Йезуитите и университетът

След като цареубиецът получи наказанието си от правосъдието — разказва летописецът, — трезвият разум победи и се пристъпи към издирването на истинските виновници за убийството, оръдие на които е бил Раваляк. Цялото обществено мнение се вдигна срещу йезуитите, навсякъде се появяваха памфлети против благочестивите отци, а между тях и пасквилът, озаглавен „Анти Котон“, в който се доказваше, че йезуитите и кралицата са сложили оръжието в ръката на Раваляк.

Парламентът не посмя да се опълчи срещу толкова могъщи престъпници и се ограничи с това, че препоръча на теологическия факултет да подлага на цензура издаваните от йезуитите трудове, засягащи въпроса за цареубийството. По решение на учените някои подобни книги бяха предадени на палача и изгорени на Гревския площад в Париж. Но това осъждане не попречи на Мария Медичи да покровителства йезуитите, както и преди. Тя избра за духовник на младия Людовик XIII[1] отец Котон, а сърцето на мъжа си предаде на йезуитския колеж. Кралицата дори издаде на йезуитите специални грамоти, разширяващи техните права, и им позволи да дават уроци по теология и по другите науки, като смяташе, че е полезно децата да се учат именно при йезуитите.

Йезуитите побързаха да зарегистрират документите в университета и се заловиха с утвърждаването им в парламента.

Един от защитниците на университета напомни, че това славно учреждение вече за трети път търси съдействието на парламента, молейки го да обуздае престъпниците с раса и да възстанови най-сетне спокойствието в кралството, където йезуитите от времето на разпространението им из цяла Европа непрекъснато приканват към събаряне на политическата власт. Той ги обвини в подстрекателство за престъпленията, извършени във Франция от Жак Клеман, Барие, Жан Шател и Раваляк, напомни за участието на йезуитите в „барутния заговор“ в Англия, за бунтовете в други държави и след като привърши обвинението си, отправи молба към парламента „да не се остави да го излъжат коварните, медени думи и лъжливите обещания на светите отци и да помни, че йезуитската конституция разрешава клетвопрестъпничеството, ако то се налага от интересите на ордена или папата“.

Адвокатът предложил освен това „да се забрани на йезуитите да дават уроци и да изпълняват каквито и да било функции по обучението както на децата, така и на възрастните в чертите на град Париж“. В края на краищата парламентът се вслушал в тия трезви доводи и решил, че твърденията на университета са верни и той е страната, която печели делото.

Верните последователи на Игнатий Лойола били мразени не само във Франция, но и във всички европейски държави.

Изгонени почти отвсякъде, спечелили си всеобщата омраза и презрение, хитрите монаси свили знамето. В стремежа си да възродят своята организация те стигнали дотам, че се отрекли от доктрината си за цареубийството и дори признали неприкосновеността на кралската особа.

[1] Людовик XIII — френски крал (1613–1643 г.). ↑

Доблестните отци надигат глава

Макар че тяхното покорство било колкото закъсняло, толкова и принудително, то се отразило благотворно върху членовете на светото братство, защото успокоило негодуванието на противниците им и променило климата до такава степен, че във Франция започнали да ги търпят. Йезуитите възобновили своите сборища, където се оспорвали разни религиозни въпроси. Те осъдили трактата на парижкия теолог Едмонд Рише „За духовната власт“ и наложили уволняването на автора. Тази крещяща несправедливост породила гняв срещу йезуитите и войната между тия негодници и защитниците на галиканската църква избухнала отново.

В книгата си, която имала шумен успех, Едмонд Рише доказва, че „нито кралете, нито папите имат правото на непогрешимост и неприкосновеност, всички те са получили властта си от народите и под никакъв предлог не могат да се изплъзват от тяхното висше правосъдие“.

Това се казва откровен и честен разговор!

Най-известните писатели от онова време сметнали за чест да застанат на страната на теолога, грабнали перото и започнали да защищават справедливите доктрини. Един от тях, Плеси-Морней, издал своя знаменит труд „Тайните на беззаконието“, в който не се побоял да нападне светия престол и да разобличи безбройните престъпления и подлости, извършени от господа първосвещениците. Неговото заключение било Следното: „Приемниците на свети Петър са пълномощници на антихриста.“ На заглавната страница на своя труд до Вавилонската кула — емблемата на Ватикана — мъжественият писател сложил на преден план Павел V, изрисуван като дявол, устремен към завоюването на света начело на сбирщина монаси.

Невъзможно е да се опише яростта на папата, когато се научил за появата на убийственото произведение. Той стоварил гръм и мълнии върху главата на дръзкия Плеси-Морней и настоял да се забрани трудът му във Френското кралство.

Достойните слуги на папата, йезуитите, естествено се нагърбили с преследването на нечестивата книга. Техните действия се увенчали с успех, тъй като съдиите не се посвенили да произнесат забраната, за която ходатайствал римският двор.

Измамата още веднъж възтържествувала над истината!

„Ободрени от успеха — казва един писател, — чадата на Лойола поискаха да осигурят победа на папата и във Венеция. Те се постараха да го освободят от един твърде опасен противник, от прочутия Пиетро Сарпи, или, както го наричаха доминиканците, Фра Паоло. Те се стремяха да постъпят с него също като с Плеси-Морней, но тъй като не вярваха, че ще намерят в Съвета на десетимата толкова покорни съдии както във Франция, отново прибягнаха към опит за убийство. След като научил от едно анонимно писмо какво го заплашва, Фра Паоло взел всички предпазни мерки, като си издействал разрешение да носи под дрехите си ризница и да има телохранител, въоръжен с мускет. Той получи разрешение, което само по себе си беше съвсем невероятно в един град, където носенето на огнестрелно оръжие се наказваше със смърт. Но веднъж, когато Фра Паоло излизал от манастира, петима неизвестни с маски се нахвърлили върху него, нанесли му няколко удара с кинжал и се скрили, преди съпровождащият го брат да успее да се възползва от оръжието си. Пиетро Сарпи бе отнесен почти умиращ, намушкан с кинжал, на който бяха гравирани тиара, кръст, череп и думите «В името на папата — братството на Исус».“

„Сенаторите, които заседаваха в сената, още щом научиха за гнъсното престъпление, прекратиха заседанието и отидоха в манастира на доминиканците, за да разберат какво е състоянието на ранения. Съветът на десетимата нареди да се вземат най-енергични мерки за издирване на виновниците, но за съжаление те не бяха заловени. За лекуването на Фра Паоло дожът извика най-добрия хирург, разноските по лекуването бяха поети от правителството, а когато той оздравя, великодушната република удвои неговите доходи и му подари дворец.

Трогнат от тези прояви на всеобщо внимание, Пиетро Сарпи се отказа от двореца и от доходите, но продължи да излиза от манастира само с ескорт, за да бъде защитен от нови опити за нападение.“

Двойно нахалство на йезуитите

След като не могли да подчинят Венеция на светия престол, гарваните на Игнатий се нахвърлили върху Франция, където с помощта на вдовицата на Хенрих IV и нейния изповедник отец Котон организирали в цялата страна много религиозни конгрегации за насаждане на светото невежество по градове и села.

Цялото кралство било наводнено от многобройни легиони на всякакви расоносци и горките провинции се оказали във властта на проклетите изчадия!

Когато черните рицари се почувствали достатъчно силни, за да поведат борба против общественото мнение, те помолили фанатичната Мария Медичи да увещае Генералните щати да приемат устава на Тридентския събор.

Цялата аристокрация, която влизала в щатите, както и много представители на духовенството се отнесли изключително благосклонно към този проект на йезуитите. Но представителите на средното съсловие били на друго мнение. Те енергично възразявали на регентката и изтъквали, „че няма смисъл да се занимават с въпроса за Тридентския събор, след като този въпрос се отлага вече цели шестдесет години“. Освен това решенията на събора, които се смятали за ортодоксални, още преди това били окачествени като посегателство върху кралската власт и общественото спокойствие и парламентът на няколко пъти ги бил отхвърлял.

Разбирайки, че никога не ще получат одобрението на средното съсловие, синовете на Лойола се насочили към младия Людовик XIII, който току-що станал пълнолетен, и лесно получили от него „разрешение да действат“.

Представителите на духовенството и аристокрацията свикали тайно съвещание, на което сметнали за „належащо да се стремят към победа на делото на папата, като принудят нацията да преклони глава пред теократичната власт“. Но наглото поведение на фанатиците породило всеобщо възмущение и парижкият съд забранил „на всички духовни лица да издават каквото и да било във връзка с Тридентския събор, както и да предлагат дори и най-незначителна промяна във вероучението на галиканската църква под страх от конфискация на имуществото и лишаване от права“.

Докато парламентът и Генералните щати се противопоставяли с всички сили на нечуваните претенции на римския двор, хугенотите от своя страна обнародвали манифест, в който открито заявили, че „отново ще грабнат оръжието, ако кралят поиска да подчини Франция на светия престол“. В някои градове това решение било изпълнено. Тогава се намесил маршал д’Анкър, той убедил кралицата-майка „да се откаже от провеждане решенията на Тридентския събор и да обещае на хугенотите, че въпреки настояването на светия престол и духовенството всичко ще бъде върнато към предишното състояние“. Висшите френски духовници не се съобразили с тържественото обещание на Мария Медичи и с решението на парижкия съд. Те събрали своите подчинени и им заявили, че „правоверните трябва да спазват по съвест постановленията на светия Тридентски събор“.

Горди с победата си, добрите отци удвоили своето нахалство, като провъзгласили, че „Франция е приела решенията на Тридентския събор и се е подчинила на могъществото на папата“.

Тук именно те прекалили!

Точно по това време известният теолог Марк Антоан де Доминис издал своя научен труд под заглавие „Духовната република“, насочен против всемогъществото на светия престол. Ние ще цитираме от него няколко смели тези, които нанесли опасни удари на римската ортодоксия.

„Под владичеството на папата църквата престана да бъде църква и се превърна в светска държава с напълно земна монархическа власт на папата.“

„Църквата не може да притежава принудителна власт и не може да прибягва към външна принуда.“

„Когато служат литургия, свещениците не възкресяват Христовата жертва, а служат само на спомена за нея.“

„Светият дух е истинският наместник на Христос на земята и притежава само духовно могъщество.“

„Ян Хус е бил осъден от Констанцкия събор несправедливо и в противоречие с принципите на християнската република.“

„Исус Христос е завещал светия дух на цялата църква, без да го предназначава специално, за свещениците и епископите.“

„Заповедта не е тайнство.“

„Римската църква е първа по значението на града, чието име носи, но не и в юрисдикцията.“

„Безбрачието на духовниците не е задължително.“

„Тържественият монашески обет има същата сила като простия обет.“

„Папството е човешко изобретение.“

Този труд вдигнал такъв шум във Франция и Италия, че изплашеният Павел V веднага настоял той да бъде осъден от теологическия факултет. След това той предложил на автора кардиналска шапка, но при условие, че се откаже от пасажите, които му посочат. Примамен от блестящите, но вероломни обещания, негово преподобие де Доминис проявил страхливост. Той приел това предложение и се отрекъл от онези места, където подлагал на критика свещената личност на папата. След това той допуснал фатална непредпазливост, като се появил в римския двор, разчитайки на достойна награда за позорното си покорство. Уви, нещастникът не се съобразил с правото на своя господар. Папата изобщо нямал намерение да го повишава и наредил да го заточат в замъка Сант Анджело.

Пресветата инквизиция възбудила процес срещу Доминис и неговата книга. Авторът и трудът му били осъдени на изгаряне на клада. „Но — добавя летописецът — човешката съвест вече протестираше срещу подобно зверско унищожение на хора за разногласия по църковните въпроси и затова бе решено екзекуцията му да се извърши по друг начин и да се съобщи, че той е умрял в затвора. Той действително умря на заточение, благочестиво отровен, което беше проява на особена милост спрямо него. Отровата го спаси от кладата. По онова време той бе започнал шестдесетата си година.

Тялото му бе погребано, но инквизицията сметна за необходимо да изгори този нечестивец, макар и след смъртта му. По нейно нареждане, утвърдено от папата, тялото на Доминис бе изровено и след тържествена церемония на полето на Флора бе изгорено на клада, заедно с отречената книга.“

Така завършил дните си Марк Антоан Доминис, архиепископ на Спалатро, чиято единствена вина се състояла в това, че той посмял да засегне главата на католическата, апостолската и римската църква.

Салата от политика и религия

По онова време францисканците и доминиканците будели негодувание в цяла Европа и особено в Испания със смешните си дискусии по повод на непорочното зачатие. Борбата вземала трагичен нюанс, защото добрите монаси захвърлили перото и пуснали в действие кинжала — едно оръжие, с което се постига много по-сигурна победа над противника.

Във Франция не обръщали много голямо внимание на тия разпри. По онова време обществото се интересувало от по-важни събития. Взети били строги мерки срещу кралицата-майка и нейните фаворити. По нареждане на Людовик XIII бил убит царедворецът Кончини, с решение на парламента Мария Медичи била лишена от правата си на регентка. Духовникът на краля, отец Котон, бил освободен от длъжност. Дори Ришельо[1], по онова време епископ на Люсон и член на държавния съвет, бил интерниран. Тогава хитрият прелат заминал за Авиньон, където се сприятелил с легата на негово светейшество, за да получи възможност да се завърне в Париж. Легатът наистина ходатайствал пред Павел V за възстановяване положението на Ришельо във френския двор, но истинският господар на Франция, херцог Люин, се страхувал от влиянието на честолюбивия люсонски епископ и отхвърлил това предложение.

Тогава Ришельо използвал друго средство. Той изпратил писмо на Мария Медичи, която по негова препоръка напуснала двора и отпътувала за южните провинции, за да разпали там гражданска война. Херцог Люин знаел за влиянието на Ришельо върху кралицата-майка и се видял принуден да влезе в преговори с него. Той му предложил да заеме отново длъжността си член на Държавния съвет и му обещал кардиналска шапка, но при условие, че Ришельо ще убеди Мария Медичи да подпише мирен договор.

Но херцог Люин излъгал Ришельо. Щом договорът бил подписан, той не само че не изпълнил обещанията си, но дори помолил папата „да не взема под внимание ходатайствата на френския посланик относно кардиналската шапка за епископа на Люсон“. Павел V се вслушал в тази молба и по решение на осем кардинали Ришельо не бил повишен в сан. Честолюбивият прелат се заклел да си отмъсти. Той карал кралицата-майка да продължи борбата, а след това съобщил на светия престол, че скъсва завинаги с неговата политика и че ще накара римския двор да съжалява за това.

Неговите заплахи не стреснали много светия отец, той дори не благоволил да отговори на люсонския епископ; вниманието му било съсредоточено изключително върху новия германски император — Фердинанд II[2], който, за да угоди на папата, започнал да преследва протестантите и подкрепил усърдието си с богати подаръци за светия престол. Повлиян от тия толкова тежки доводи, папата освободил Фердинанд от анатемата, утвърдил възкачването му на престола и възложил на католическите епископи да го помажат за владетел.

Негово светейшество щедро раздавал милости срещу броени пари.

[1] Ришельо, Арман Жан де Плеси — виден държавник, кардинал, фактически управник на Франция (1624–1642 г.). ↑

[2] Фердинанд II — германски император (1619–1637 г.). ↑

Семейство Боргезе и римският двор

Искаме да запознаем читателя с един много интересен откъс от една книга, авторът на която разказва за безчинствата на римския двор.

Павел V грабеше вярващите толкова усърдно, че беше в състояние да похарчи четири милиона екю, за да купи земи за племенника си кардинал Боргезе. За триста и петдесет хиляди екю той купи едно имение в околностите на Рим, осемстотин хиляди екю изхарчи само за постройките и градините в своя замък; неговият кабинет беше пълен с редки произведения на изкуството.

От какви източници се черпеха тези средства? Не знаеше ли цял свят, че преди избирането на папата фамилията Боргезе беше стигнала до пълно обедняване? А сега всичко се промени — като си присвояваха и грабеха чуждо имущество, Боргезе станаха най-богатите сеньори на Италия.

Човек се учудва много, когато прелиства булите и не намира на много страници имената на онези лица, които са били удостоени с милостите на папата. Павел V прекрасно знаел, че тези милости са били оказани на един и същи човек, на обожавания от него кардинал Боргезе. Това име е скрито преднамерено, за да не смущава онези, които са още достатъчно глупави, за да вярват в справедливостта на първосвещеника.

Понеже го е страх да не издаде собственото си невежество, негово светейшество не проявява стремеж да се заобиколи с образовани и опитни хора. Тъкмо затова той раздава кардиналските шапки на разни празноглави мошеници и глупци, лишени от мъжество и разум, изпълняващи само онова, което ти прошепне на ухото племенникът на папата, магарета, които пасат в своите епархии, а доходите от тях предоставят на кардинал Боргезе.

Кардиналите Капон, Барберино, Лотрек и Спинола се затрудняват да отговарят в кои градове са изучавали литература, защото от всички произведения на писмеността познават само полиците, които са издали на папския племенник.

Що се отнася до останалите членове на кардиналската колегия, тях е по-добре изобщо да не ги питаш с какво са се занимавали, преди да им дадат този сан. Един бил органист и получавал нищожна заплата, друг гледал болни от шарка, трети бил направо сутеньор, а четвърти възглавявал банда крадци и лесно можел да увисне на бесилката заради нощните си грабежи.

Преди да облекат пурпурните одежди, те до един са принадлежали към измета на Рим, най-порочния град на земята.

Всеки знае, че във Ватикана няма нито справедливост, нито чистота, там не се грижат дори да скрият гнъсното си поведение. Посред бял ден прелатите, наметнати с епископските си мантии, отиват при леки момичета, не се стесняват да убиват мъжете и бащите на отвлечените от тях жени и дъщери.

Що се отнася за самия Павел V, той се занимавал само с разврат и като същински нерез се въргаля във вонящата кал на прелюбодействието, кръвосмешението и мъжеложството. А и може ли да бъде другояче, когато той сам е отровил жената на един от братята си, осмелила се да му откаже своята благосклонност? Как да не покровителства кръвосмешението, когато самият той има деца от родната си сестра и е баща на кардинала племенник?

Кой ще се осмели да опише низостите, благодарение на които жената на втория брат на негово светейшество заслужи името папеса? С какви средства тя стана пълна господарка на епархии, кардиналски шапки и енории? Как стана така, че сега тази нова Йоана ръководи църквата, седнала на апостолския трон с тиара на главата и с небесните ключове в изнежените си ръце? Кой ще посмее да произнесе гласно, че папата, върховният глава на християнството, божият наместник на земята, има в лицето на кардинал Боргезе племенник, син и любовник едновременно! Нима всевишният бог е решил, че светът трябва да бъде ръководен от подобни чудовища!

Нима хората вечно ще превиват врат пред тираните? Ще дойде ден, когато народите ще призоват на праведен съд папите и кралете и ще изтръгнат от лицето на земята всички деспоти и техните съучастници — свещениците и аристокрацията!

Не ще и дума, почтено семейство имал този папа — кръвосмесител, мъжеложец, разбойник и убиец!

На 26 януари 1621 година земята най-сетне се избавила от Павел V, който след шестнадесетгодишно царуване предал гнусната си душа на сатаната.

Григорий XV[1]

Приемник на Павел V станал Александро Лодовизи, който приел името Григорий XV. Новият папа произхождал от известен аристократичен род.

След като се възкачил на престола, Григорий XV направил опит да възстанови някогашното величие на папската власт. Поради преклонната си възраст той не можел да се занимава достатъчно енергично с държавните работи и потърсил помощта на ордена на Игнатий Лойола. Той създал към Ватикана специален съвет изключително от йезуити и назначил за негов председател любимия си племенник Лодовико Лодовизи. Обожаемият му племенник, макар да бил едва на двадесет и пет години, вече се отличавал с всички пороци, присъщи на римското духовенство. С една дума, младият Лодовико бил достоен ученик на светия орден.

Отначало негово светейшество се постарал да възстанови своето могъщество в Европа. Тъй като се страхувал от влиянието на чуждите посланици, Григорий издал декрет, задължаващ кардиналите да гласуват на заседанията на конклава тайно, а не явно.

Съветът концентрирал цялото си внимание върху мерките, целящи разпалване на фанатизма сред населението на Европа, чийто религиозен плам бил значително отслабнал. За тази цел Григорий XV канонизирал редица нови светци, а между тях и основателя на йезуитския орден Игнатий Лойола, който, разбира се, е по-достоен от всеки друг за ореола на светец.

[1] Григорий XV — папа (1621–1623 г.). ↑

Всеобщо избиване

Тъй като по това време финансите на светия престол се намирали в твърде плачевно състояние, хитрият Григорий насрочил тържествен юбилей, първо, за да попълни хазната си, и второ, за да измери религиозната температура в отделните европейска страни.

Огромният успех на този политико-финансов трик му показал, че работите на католическата църква вървят добре. Германските князе не само не възразявали, срещу търговията с индулгенции, но дори горещо подкрепяли папството. Австрийският император се заел с голям ентусиазъм да изкоренява лутеранството.

„Дори във Франция — свидетелства историкът — авторитетът на папата вече не се оспорвал. Йезуитите отново се заловили за работа, отново започнали да опожаряват протестантски храмове и да преследват с огън и меч хугенотите.“

В Швейцария ученик на йезуитите организирал разбойнически банди за избиване на нещастните калвинисти. Той ги преследвал навсякъде: по върховете на Алпите и в долините. Фанатиците уреждали хайки за излавяне на реформаторите и в Тирол. Градове, села и бедняшки колиби били опожарявани. Пътищата и дивите клисури — всичко било опръскано с кръвта на протестантите.

Реакцията постигнала огромни успехи във всички католически страни. С такъв папа като Григорий XV римският двор можел да не се страхува, че ще пропусне възможността да възстанови своя авторитет.

Негово светейшество организирал конгрегация за пропаганда, която създавала свои мисии във всички краища на света. След това Григорий XV се съюзил с католическите монарси и преди всичко с Фердинанд II, на когото предложил чрез своя нунций Карл Карафа военни субсидии, връчил голям подарък в размер на двеста хиляди екю и обещал райско блаженство. Фердинанд от своя страна пък се задължавал да помогне на папата да унищожи реформаторите.

Подаръкът на милосърдния наместник на Христа бил извънредно съблазнителен: злато, индулгенции, осигурено място на оня свят и на всичко отгоре благословията на светия отец. Кой би могъл да устои на това? Затова австрийският монарх, не се колебал нито секунда и сключил сделката с Григорий XV.

Щом бил подписан пактът — добавя историкът, — цели пълчища доминиканци, августинци, францисканци, кармелити[1] и йезуити побързали да застанат под знамената на кардинал Карафа и нахлули в Бохемия, разрушавайки лутеранските и калвинистките храмове, за да възстановят там обредите на римската църква — причастието в една-единствена форма, богослужението на латински език, ръсенето със светена вода и тайната изповед. Нещастниците, които настоявали за два вида причастие, били хвърляни в каменни подземия или изпращани на клада, а имотът им се конфискувал в полза на църквата.

Домовете на протестантите били обсаждани. Войниците и монасите избивали до крак населението в селата, опожарявали чифлиците, душали земеделците, изнасилвали девойките, гаврели се с децата и прощавали само на онзи, който казвал, че е католик. Благодарение на тези средства кардинал Карафа скоро могъл да докладва на Григорий, че цяла Бохемия се е подчинила на светия престол.

В Моравия, Австрия, Унгария, Бавария, Саксония, Пфалц и Баден — с една дума, във всички части на Свещената римска империя, католическата реакция се съпровождала с безброй кървави злодеяния.

Естествено, всички тия подвизи се вършели в името на бога, на мира и на милосърдието!

[1] Кармелити — членове на монашески орден, основан в 1156 г. в Палестина (в планината Кармел). През XIII в. се преселили в Европа. В 1245 г. Инокентий IV утвърдил ордена като просяшки. В 1452 г. възникнал и женски орден на кармелитките. ↑

Папски поздравления

Великият глава на католическите бандити Григорий XV възнаградил германските херцози за голямата услуга, която те оказали на католическата църква.

След това Григорий помолил френския крал да се постави в услуга на интересите на светия престол. Печалният фанатик Людовик XIII веднага откликнал на предложението на папата и направил всичко, което било по силите му, за да зарадва негово светейшество.

В кралството започнала жестока война срещу калвинистите: една след друга им били отнети всички свободи, които те си извоювали с цената на толкова жертви. Те вече нямали право нито да се събират, нито да се защищават и били принудени доброволно или насила да се откажат от калвинизма. Аристократите-протестанти сами предложили услугите си на краля и приели католицизма, за да получат звания и длъжности и да запазят привилегиите на своята каста, които сериозно се оспорвали от третото съсловие.

Папата дълбоко се трогнал от предаността на тъпия Людовик XIII и му изказал благодарност със следните думи:

Скъпи синко, вие, който сте украшение на вселената и слава на нашия век, следвайте и занапред пътя на светостта. Нека изпитат силата на ръката ви онези, които не признават бога. Не проявявайте милосърдие към еретиците и се постарайте да заслужите правото да застанете някога отдясно на Исус Христос, като му поднесете в жертва всички антихристи, сеещи зараза във вашето кралство.

Делото на Реформацията било предадено не само от френската аристокрация, но и от цялото висше общество на протестантските държави, което се отрекло от своята религия и се изплашило до смърт от идеите за независимостта, заплашващи съществуването на дворянските права и привилегии.

На папството му оставало да сломи само Англия. Но хитрият Григорий сметнал, че в тази трудна операция трябва да се откаже от насилствените методи и да прибегне до мирната политика. Той водел преговори с краля на Англия и вземал под внимание факта, че негово величество мечтае да ожени сина си за испанската принцеса, но намерението му неизменно било осуетявано от Павел V. След като връчил на английския крал була за разрешение за брака, без да поставя никакви условия, той казал само на младия принц: „Надявам се да видя как старите семена на християнската вяра, от които сред английските крале са поникнали такива прекрасни цветя, отново ще покълнат във вашето сърце. Аз гледам на съюза ви с католичка като на щастливо предзнаменование за римската църква.“

Яков I не поискал да остане длъжник на толкова любезния свети отец и със специална заповед разрешил на католиците пълна свобода на богослужението в Англия.

По този начин Григорий XV успял да разпростре своята власт в цяла Европа. Но за неговото ненаситно тщеславие и това било малко — той поискал да покори целия свят и за тази цел изпратил многобройните пълчища на черната армия да завоюват двете Америки, Индия, Китай, Япония, Азия и Африка.

Всеки знае колко варварски са се „трудили“ в името на божията слава любвеобилните синове на Игнатий Лойола.

Последният план на първосвещеника

Италианските републики сериозно се разтревожили от растящото могъщество на Австрийската монархия. Тъй като се опасявали за своята независимост, те потърсили помощта на френския крал.

Първосвещеникът вече мечтаел да извлече облаги от тази ситуация, но смъртта му попречила да осъществи плановете си и отнела на църквата един от най-ловките политици, които са заемали катедрата на свети Петър.

Това станало на 8 юли 1623 година.

Урбан VIII[1]

Едва спуснали в гроба тялото на покойния Григорий, и пламнали бурни страсти: всяка клика се стремяла да осигури победа на своя кандидат за престола.

Между съперниците изпъквал с изключителната си наглост и настървеност кардинал Барберино, чиято кандидатура обаче се отхвърляла от почти всички членове на конклава. В стремежа си на всяка цена да се добере до тиарата Барберино твърдо решил да тероризира кардиналите.

По негова заповед — съобщава Лашатр — братята и племенниците му организирали бандитски отряд, привлекли населението на покрайнините и вдигнали бунт, който принудил кардиналите да се укрият във Ватикана под защитата на мускетите и топовете. Когато кардиналите се събрали на конклав, Барберино седнал между колегите си, сякаш нищо не било станало. Отначало той много търпеливо изслушал речите на другите кандидати за папския престол, а след това взел думата и започнал да убеждава колегията да избере за първосвещеник енергичен човек, способен да сложи край на безредиците сред римското население. Той дори не скрил факта, че има известно влияние сред инициаторите на размирицата, и цинично заявил, че щом кардиналите сложат на главата му свещената тиара, спокойствието във вечния град ще бъде възстановено. Тази декларация не само че не увеличила гласовете в негова полза, но предизвикала и единодушен протест. Барберино никак не се разтревожил и не напуснал полесражението, а започнал да действа още по-енергично, като дал на бандитите тайни инструкции да палят и убиват. Заповедите му били изпълнени съвсем точно и Рим се превърнал в арена на ужасяващи зверства.

Наемниците на кардинала душели старци и деца, изнасилвали девойки и жени, гаврели се с труповете им по най-гнусен начин. След като се наситили да колят, те организирали факелно шествие по улиците на града, спрели се пред решетката на замъка Сант Анджело и започнали да викат заплашително: „Или смърт и пожари, или папа Барберино!“

Тия възгласи стигнали до ушите на кардиналите и ги хвърлили в ужас. Изборите продължавали, но името на Барберино още не излизало от урната. Тогава кардиналите с ужас започнали да забелязват, че с всеки изминат ден членовете на конклава все повече намаляват. Поради смърт или болест изчезвали най-активните противници на кандидатурата на злодея Барберино. Всички разбрали, че той отстранява враговете си с помощта на отрова. От този момент съпротивата се прекратила и кардинал Барберино бил провъзгласен за папа под името Урбан VIII.

С този изобретателен трик Барберино доказал, че наистина е достоен да стане папа.

Новият глава на римската църква произхождал от старинно знатно флорентинско семейство; отначало той бил псалт в апостолската палата, после нунций на светия престол във френския двор. По времето, когато се възкачил на апостолския трон, Урбан бил навършил петдесет и пет години. Той се радвал на превъзходно здраве и желязно телосложение. С една дума, здравеняк!

По примера на Павел V, още щом се намерил на престола, новият папа назначил братята и племенниците си на висшите държавни и църковни длъжности. После той урегулирал извънредно грижливо редица въпроси, свързани с култа към светците. След това имал намерение да продължи религиозната пропаганда, разгърната от честолюбивия му предшественик. Но Урбан VIII, който бил колкото подозрителен, толкова и жесток, решил по-напред да се предпази от всякакви посегателства на враговете, както вътрешни, така и външни, и превърнал свещения град във военен лагер.

Преизпълнен с чувство за собственото си величие, папата не понасял нито съвети, нито забележки. Светата колегия се свиквала много рядко. Кардиналите се надпреварвали да ръкопляскат на речите на папата и безпрекословно изпълнявали неговите заповеди. По същия начин той третирал и чуждите посланици. Веднъж, когато пълномощникът на един чуждестранен монарх се позовал на някакви параграфи от старинните папски конституции, светият отец остро му възразил: „Моето решение тежи повече от закона на двеста мъртви папи.“

Наистина бележита личност.

Но този необуздан и неумолим в своето високомерие папа срещнал в лицето на Ришельо управник, който, след като станал кардинал и всемогъщ министър, провеждал политика, абсолютно противоположна на политиката на светия престол.

В последна сметка те и двамата били големи дяволи.

[1] Урбан VIII — папа (1623–1644 г.). ↑

Политиката на светия отец

В хода на войната[1] между различните европейски държави негово светейшество подражавал на министъра на Людовик XIII, като ставал ту съюзник, ту враг на протестантите. И Фердинанд II, който дотогава бил послушна маша на римския двор, предявил претенции за Алпийска Италия; папата помолил за помощ Густав Адолф[2] — защитника на протестантството.

Разсърденият Фердинанд II предупредил първосвещеника, че „щом изгони от Германия Густав Адолф и неговите тридесет хиляди еретици, ще си разчисти сметките и със светия престол“. Урбан VIII се ограничил с лаконичния отговор: „С тридесет хиляди гърци Александър завоюва света.“

Но съюзът с шведския крал бил нетраен, защото негово светейшество се стремял само да разклати, но не и да събори австрийската династия, тъй като това неизбежно би довело и до разгромяването на католицизма. Когато осъзнал грешката си, папата започнал да плете интриги срещу Густав Адолф, свързал се с Фердинанд и му издал военните планове на шведската армия. Той убедил императора да повери върховното командуване на армиите на Валенщайн[3], който според него бил единственият командир, способен да си премери силите с могъщата шведска държава. За нещастие пламенният защитник на протестантството Густав Адолф загинал в една битка с войските на австрийския император.

Урбан VIII отлично разбирал, че Реформацията е загубила главната си опора и вече не се тревожел много за резултата от борбата между шведите и Фердинанд II. Освен това войната била от полза за него, тъй като му позволявала да господства над италианските княжества, без да се опасява от австрийския двор.

Първосвещеникът се занимавал с църковните работи, но не забравял и интересите на собственото си семейство. Натрупаните от неговите племенници суми достигнали доста кръглата цифра от петстотин милиона екю, без да се броят парите, изхарчени за купуването на дворци, земи, златни и сребърни съдини, скъпоценни камъни и произведения на изкуството.

Благодарение на любвеобилното сърце на светия отец непотизмът придобил невероятен размах.

[1] През тоя период цяла Европа била въвлечена в Трийсетгодишната война (1618–1648 г.). ↑

[2] Густав-Адолф II — шведски крал (1611–1632 г.). ↑

[3] Валенщайн, Албрехт Венцеслав — виден пълководец от епохата на 30-годишната война (1583–1634 г.). Командвал войските на германския император и спечелил големи победи над датчаните и техните съюзници — германските протестантски князе. Бил обвинен в поддържане на връзка с враговете, отстранен от командването и убит наскоро след това от офицери-заговорници. ↑

Църквата преследва един гений

Извънредно благосклонният към собствените си роднини Урбан не забравял освен това и своите протежета и приближени, които награждавал за усърдието им с великолепни епархии. Но първосвещеникът покровителствал долни ласкатели, а в същото време яростно тормозел великите учени. Прочутият Галилей бил един от хората, които той преследвал особено ожесточено. Наплашен от великите истини, които открил могъщият гений, долният папа лично изпратил неговия труд на инквизиторския трибунал и седемдесетгодишният Галилей с разклатено здраве бил изправен пред съдиите.

Аз пристигнах в Рим — пише той в едно от своите писма — на 10 февруари 1633 година, осланяйки се на милостта на инквизицията и светия отец, за когото не представлявах никакъв интерес, тъй като не съм способен да съчиня нито епиграма, нито любовен сонет. Отначало ме затвориха в замъка „Св. Троица“, а на другия ден ме посети един комисар на инквизицията и ме откара с каретата си.

Из пътя той ми задаваше разни въпроси и поиска да прекратя скандала, предизвикан в Италия от моето откритие относно движението на земята. На всички математически доказателства, които можех да му противопоставя, той отговаряше с думите от светото писание: „Земята е била и ще бъде неподвижна вовеки веков.“

Като разговаряхме така, пристигнахме в Двореца на инквизицията. Аз бях изправен пред конгрегация, натоварена не да ме съди, а да ме осъди. Започнах да излагам аргументите си, но колкото и да се мъчех, не можах да ги накарам да ме разберат. На всички мои доводи ми отговаряха с текст от писанието за чудото на Исус Навин[1]. Аз на свой ред им цитирах неясните думи от писанието за „небесната твърд, наподобяваща бронзово огледало“, като се стремях да им докажа колко абсурдно е да се тълкува буквално светото писание: едно такова тълкувание хвърля народите в дълбоко невежество.

В отговор на това ме обсипаха с обиди.

На 30 април дебатите приключили. Галилей бил хвърлен в тъмница и след като нравствените и физическите мъки го сломили, той признал, че съчинението му е „пълно с гнъсна лъжа“.

На 30 юни нещастният старец се изправил пред отвратителния трибунал, където тържествено се отрекъл от своето учение. Прославеният учен коленичил пред съдиите си, сложил ръце върху евангелието, свел глава и произнесъл следните думи:

Аз, Галилео Галилей, флорентинец, седемдесетгодишен, коленичил пред ваши високопревъзходителства, достопочтените кардинали, генерални инквизитори против еретичното зло във вселенската християнска република, имайки пред очите си светото евангелие, което докосвам с ръце, се заклевам, че винаги съм вярвал и сега вярвам и с божията помощ и занапред ще вярвам във всичко, което се смята за истинно и се проповядва от светата католическа и апостолска църква… Бях съден по подозрение в ерес, задето вярвах и твърдях, че слънцето било неподвижен център на вселената, а земята не била център на света и се движела. Ето защо, желаейки да изгоня от мислите на ваши преосвещенства и от съзнанието на всеки католически християнин това толкова тежко подозрение, чиято правилност аз признавам, с чисто сърце и непресторена вяра се отричам и проклинам споменатите заблуди и ереси…

Според преданието, след като произнесъл формулата на отричането, Галилей станал, тупнал с крак и извикал: „И все пак земята се върти!“

Духовенството било напълно удовлетворено от изтръгнатото насила отричане, което впрочем не му попречило да си отмъщава на Галилей и след това. Великият учен бил държан в затвора до декември, а след това чак до смъртта си (в 1642 година) той се намирал под наблюдението на светата инквизиция.

Ето как отвратителният Урбан VIII и достойните му съратници наградили безсмъртния гений!

[1] Исус Навин — според Библията, поддръжник и приемник на пророк Мойсей, извършил през време на странстването на евреите из пустинята редица „чудеса“, и по-специално могъл да спре слънцето. Тази легенда била използвана от теоретиците на църквата като доказателство за неподвижността на земята. ↑

Жертви на суеверието

По времето, когато в Италия светият престол преследвал великите учени за техните колосални открития и борбата им срещу невежеството, кралската власт във Франция изпращала на кладата хората, обвинени в ерес. Абсурдното обвинение в магьосничество откарвало на кладата онези, които се смятали за политически противници и чието богатство привличало съдниците.

Кардинал Ришельо, министърът на Людовик XIII, широко прилагал този метод, за да премахва неудобните личности и да конфискува в своя полза имотите им.

Подстрекаваните от него последователи на Лойола разпространявали сред народа най-безсмислени дивотии за магьосници и вещици и скоро народът, който лесно вярва в приказките за свръхестествени неща, заговорил само за магия, за баене и т.н. Хиляди невинни загинали в резултат на вещерските процеси във Франция.

Негово глупейшество Людовик XIII, който до смърт се страхувал от нечистия дух, поставил със специален указ кралството си под закрилата на божията майка. В указа се казвало:

Нарочно поверяваме собствената си персона, нашия скиптър, диадемата и всички наши поданици на блажената и смирена божия майка, която избираме за най-висша покровителка на Френското кралство.

Доктрините и моралът на добрите отци

В началото на XVII век йезуитите направили твърде съществени промени в своите статути. Те изместили на заден план религиозната пропаганда и покоряването на света и започнали да нагаждат доктрините на католическата религия към своите нужди. Те не само изменили устава на ордена, но и преиначили твърде съществено някои догми. В трудовете, посветени на естеството на греха, йезуитските богослови заявявали, че „съществува само съзнателно отклоняване от божиите заповеди и следователно грях е единствено съзнателната и преднамерена заблуда“.

Ще приведем няколко примери за йезуитския морал:

„Голямо благо и велика милост е пълното непознаване на бога, защото грехът е оскърбление на божеството, а щом човек не е познавал бога, за него не съществува нито грях, нито вечно осъждане. По такъв начин атеистът, макар и да не вярва в съществуването на бога, тъкмо поради това не е в състояние, дори ако поиска, да извърши каквото и да било деяние, осъждано от църквата. Освен това е напълно допустимо поклонението пред неодушевени предмети, животни или някои части на човешкото тяло, дори и пред детеродните органи, тъй като църквата ни разрешава да почитаме бога във всички негови творения.

Но понеже ако пада ничком пред неодушевени предмети и ги целува, човек може да бъде сметнат за суеверен, той не бива да върши това публично. Тайният грях е простен грях.“

„Тъй като, кланяйки се на своите божества, езичниците твърдо вярват, че идолите им олицетворяват божеството, те не извършват грях. Може да се покланяме на Приап[1] или Венера, без да сме сторили грях.“

„За да се спаси човек, съвсем не е задължително винаги да вярва в религиозните догми и тайнства: достатъчно е той да повярва, макар и само за една секунда, тая вяра ще му стигне за цял живот.“

„За да слушаш литургия, достатъчно е да присъстваш на богослужението. Разсеяността, лекомисленото настроение, въжделението или разглеждането на красивите жени не са в състояние да лишат църковната служба от нейната ценност.“

„При известни обстоятелства за девойката не е голям грях, ако тя се отдава на любов преди брака, също както и за жената — да се прегръща с чужди мъже и да изменя на съпруга си. Целомъдрената Сузана от светото писание не е била права, когато казва: “Ако удовлетворя неприличните въжделения на старците, аз съм погубена." Тъй като, от една страна, я заплашвал позорът, а от друга — смъртта, тя е имала право да каже: „Не съм съгласна с прелюбодеянието, но ще го изтърпя и никому няма да кажа за това, за да спася живота и честта“."

„Неопитните млади жени смятат, че за да запазят целомъдрието си, трябва да викат за помощ и да се съпротивляват на прелъстителите. Нищо подобно: те ще останат толкова непорочни и ако мълчат и не се съпротивляват. Грях е само преднамереността. Ако Сузана би се съгласила да изпълни желанието на старците, без да участва вътрешно в това, тя не би сторила никакъв грях.“

„Младата жена може, без да върши грях, да се кичи с украшения, за да предизвика плътското желание на мъжете, може да се черви и парфюмира, да носи скъпоценности, да облича тънки леки дрехи, през които прозира гръдта й, обрисуват се формите на тялото и дори се долавя обителта на срама, ако това се изисква от модата.“

„Един мъж няма да стори грях, дори ако е монах или свещеник, като влезе в свърталището на разврата, за да проповядва нравственост на заблудените души; макар да е твърде вероятно, че той ще се поддаде на изкушението и ще се остави да бъде съблазнен от жриците на любовта. Намерението, което го е завело в храма на разврата, го предпазва от грях. Слугата, който служи на развратен господар, за да си изкара насъщния, може да изпълнява и най-отвратителни функции и пак да не бъде лишен от божията милост. По същия начин и слугинята може без опасни последици за себе си да улеснява интригите на своята господарка, да пуска любовниците й без знанието на нейния баща или съпруг, да предава любовни писма и да изпълнява други подобни поръчки.“

„Леката жена може да иска на законно основание възнаграждение за своя труд, стига цената да не е прекалено висока. Същото се отнася и за всяка девойка, която тайно се занимава с проституция.“

„В някои случаи кражбата не е грях. Жената може да взема тайно от мъжа си от общата каса толкова пари, колкото трябват за благочестиви деяния. Тя може да краде от него, като използва парите за игри, тоалети и дори за да плаща на любовниците си, но при условие, че даде половината от парите на църквата. При същите условия децата могат да обират родителите си, да крадат и харчат за дребни удоволствия толкова пари, колкото им позволяват обстоятелствата. Слугите могат да крадат от господарите си, за да компенсират своята ниска заплата, но са длъжни да делят откраднатото със свещеника. Всеки, който обира богаташ, без да му причинява голям ущърб, получава право на законна собственост. Ако харчи известна част от присвоените средства за свети дела, той смело може да заяви на правосъдието, че нищо не е откраднал.“

„Ако съвестта на човека не понася лъжливата клетва, той може, произнасяйки думите, да изопачи незабележимо формулата, и да си остане безгрешен. Например, вместо “juzo", което означава „кълна се“, той може да произнесе „izo“, което значи „горя“. И грехът на произнасящия клетвата ще бъде простен. Разрешава се освен това да се полага клетва дори когато човек няма никакво намерение да я спази. Ако съдията поиска от нас да спазваме клетвата си, можем да откажем, произнасяйки на ум: „Аз нищо не съм обещавал“. Без тая хитрост ние бихме били принудени да плащаме, когато не желаем да харчим пари, или да се женим за девойката, която не искаме да вземем за жена."

„Ако сте убили човек в законна самозащита, имате право да се закълнете, че никого не сте убивали, правейки мислената уговорка: “Ако той не беше ме нападнал". Ако бащата ви завари в стаята на дъщеря си и започне да настоява да се ожените за нея, вие смело можете да се закълнете, произнасяйки на ум: „Ако ме принудят или ако тя ми се хареса По-късно.“ Търговецът, на когото му плащат много евтино за стоката, може да използва фалшиви теглилки и да отрича това пред съда, като си казва: „Купувачът не пострада.“ Може дори да се съчиняват измислени факти и да се вземат пари за лъжесвидетелство без никакви угризения на съвестта, при условие, че една част от парите бъдат дадени на църквата."

„Ако някой монах, знаейки каква опасност го заплашва, ако бъде изненадан по време на прелюбодеяние, влезе въоръжен в стаята на възлюбената си и убие мъжа й при самозащита, той може и занапред да изпълнява църковните си функции. Ако свещеник бъде нападнат на олтара от някой ревнив съпруг, той има право да прекъсне богослужението, за да убие нападателя, а след това с обагрени от кръвта ръце да се върне при олтара и да продължи службата.“

„На съпруга не се разрешава да убие жена си, преди да се е произнесъл съдията, както и на бащата — своята дъщеря, заловена в прелюбодеяние. В противен случай те ще извършат смъртен грях, дори ако виновните са продължили своите забавления в тяхно присъствие. След произнасянето на присъдата бащата и мъжът могат да убият жена си или дъщеря си, защото тогава ще станат доброволни изпълнители на присъдата. Тогава те са палачи, а не отмъстители.“

„Синът може да желае смъртта на баща си, за да се възползва от наследството, майката може да желае смъртта на дъщеря си, за да не я храни или да не й даде зестра. Свещеникът може да желае смъртта на своя епископ, ако се надява да стане негов приемник, понеже хората по-силно желаят собственото си благо, отколкото злото на ближния си… Син, който е убил баща си в нетрезво състояние, може да се радва на наследеното богатство и радостта му няма да бъде осъдителна. Синът може да убие баща си, ако той е обявен за изменник на държавата или религията.“

„Децата католици са длъжни да доносничат срещу своите родители еретици, макар и да знаят, че ереста ще повлече след себе си смъртна присъда. А ако живеят в протестантска страна, те имат пълно право да удушат родителите си.“

Такива били доктрините на Исусовото братство. За щастие човешката мисъл вече започнала да се еманципира и не било достатъчно да носиш расо, за да се възприемат твърденията ти като неоспорими истини.

Критичният свободолюбив дух вече не бил изключителен монопол на неколцина ерудити, малко по малко той завладявал масите и затова йезуитските доктрини получили правилна оценка.

Бузенбаум[2], един от авторите на „Трактати за морала“, откъдето сме взели цитираните откъси, продължил да ръководи два колежа, макар че се отдавал на неудържим разврат. Той бил неизлечим пияница; очевидно затова в едно от съчиненията му е написано:

Можеш да пиеш прекомерно и пак да не съгрешаваш, стига да можеш да спреш, докато още различаваш човек от кола със сено.

Прочутият Ескобар[3] стигал още по-далеч, като твърдял в своите писания и речи, че в акта на мъжеложството няма нищо осъдително!

Отец Химениус писал, че за да спасиш душата си, съвсем не е задължително да вярваш в тайнствата на светата троица, и добавял: „Християнската религия е обект на вяра благодарение на своята мъглявост и неопределеност. Нещо повече, онези, които заявяват, че тази религия била очевидно истина, по този начин се принуждават да признаят, че тя е очевидно лъжлива. Откъде можем да знаем, че измежду всички религии, които са съществували или съществуват на земята религията на Христос е най-правдоподобна? Дали предсказанията на пророците са били внушени от божия дух? Истинни ли са чудесата, които се приписват на Исус Христос? Аз твърдя обратното! Но няма нищо осъдително в това, да караш простите набожни хорица да вярват в нещо лъжливо. Тъкмо затова аз признавам евангелието и всички свещени книги!“

Отец Тамбурини[4] изразявал приблизително същата мисъл: „В религията, както и във всеки друг въпрос, е допустимо да се приема ту едно, ту друго вероятно съждение; възможно е Христос да е станал човек, възможно е Юпитер да се е превърнал в бик. Трябва ли да вярваме на това? Да! Противоположното е еднакво вероятно и аз мога да твърдя с равно основание и едното, и другото.“

Авторите на тия теории нямали намерение да разклащат вярата на „простите набожни хорица“, за които отец Химениус говори с такова великолепно презрение. Впрочем най-сигурният начин да прозреш истината е да чуеш признанията на самите духовни лица, които смятат религията за лъжа и намекват, че свещениците са най-обикновени измамници. Точно затова възпроизведохме толкова старателно текстовете от съчиненията на йезуитите.

[1] Приап — гръцки бог на плодородието, нивите и градините, покровител на винарството, бог на сладострастието. ↑

[2] Бузенбаум — германски йезуит, теолог (1600–1668 г.), моралист на ордена, автор на известната теза: „Тъй като е позволена целта, позволени са и средствата“. ↑

[3] Ескобар — известен испански йезуит (1589–1669 г.). ↑

[4] Тамбурини — известен йезуит (1648–1730 г.), от 1706 г. — генерал на ордена. ↑

Старият петел с двете кокошки

Урбан VIII умрял на 29 юли 1664 година. Негов приемник станал Инокентий X[1]. Новият папа бил отблъскващо безобразен и на всичко отгоре по-глупав от гъска. За да стане пълен портретът му, нека прибавим, че той лъжел, бил хитър, лицемерен, страхлив, отмъстителен, жесток и много похотлив. През целия си понтификат той бил послушен изпълнител на волята на своите любовници и избраници.

Когато се възкачил на апостолския трон, негова любовница била Олимпия, една поразително красива и при това твърде съобразителна жена. Тя веднага взела в ръцете си кормилото на властта, а Инокентий се радвал, че ще се освободи от всички грижи и ще може безпрепятствено да се наслаждава на радостите на развратния живот.

Олимпия била вдовица на един от братята на първосвещеника, т.е. негова снаха. Отношенията им с папата не били тайна за никого — всички знаели, че Инокентий е послушен роб на нейните капризи; неслучайно тя била наречена папеса. Тя никак не се обиждала и не възразявала срещу многото карикатури, куплети и шеги, които открито се разпространявали из Рим. Наистина в тях подигравките по адрес на светия отец били къде по-злобни, отколкото по адрес на прекрасната му възлюбена.

Когато пристигнали в Рим, чуждите посланици искали аудиенция първо с Олимпия; в знак на почит кардиналите окачвали в апартаментите си редом с портрета на папата и портрета на могъщата куртизанка. Чуждите дворове открито купували нейното покровителство, всички молители се обръщали само към нея; тя приемала подаръци и парични суми, а след това действала, водена от своята фантазия, или по-точно от своята изгода. Скоро тя станала притежателка на голямо състояние.

Известно време нищо не нарушавало идилията на папското семейство. Макар че се занимавала с държавните работи, папесата намирала време да организира и развлечения за негово светейшество. Тя му изнамирала хубавички момичета и дебелички момченца, а и самата продължавала да го дарява с най-пламенни нежности.

Разнообразявайки радостите на презрелия пакостник (той бил близо седемдесетгодишен), тя винаги съумявала да си остане необходима за него. Олимпия добре разбирала, че мимолетните връзки не могат да застрашат нейното влияние. Това било така, но изведнъж папата пламнал от любов, която разклатила могъществото на всесилната Олимпия.

Ето какво станало.

Инокентий X имал няколко деца от любовницата си. Щом наложил тиарата, по примера на своите предшественици той се погрижил за благоденствието на своето семейство: омъжил дъщерите си за богати сеньори, а сина си Камил още преди това бил назначил на духовна длъжност. Този младеж, който бил по-посредствен дори от баща си, въпреки глупостта си, а може би благодарение на нея, много бързо станал кардинал. Длъжността изглежда превъзходна, но татенцето я сметнало за недостатъчна. Щом възникнала възможност за блестящ брак, негово светейшество освободил Камил от неговите обети и го оженил за една млада вдовица, чието състояние било едно от най-големите в Рим.

Олимпия Росано — така се казвала жената, която станала снаха на светия отец — била много красива, извънредно остроумна и не по-малко властолюбива. Тя притежавала всички качества, за да затъмни по-голямата Олимпия. След като се пренесла в папския дворец, тя приложила всички средства на женското кокетство и завъртяла главата на сластолюбивия старец.

Нейният успех бил мълниеносен, но непълен. Инокентий станал неин покорен роб, но продължил да се подчинява на всички прищевки на другата си любовница. Всяка от жените, чиито шансове били приблизително равни, хвърляла всичките си сили, стремейки се да надделее своята съперница. Взаимната им омраза скоро започнала да се изразява толкова бурно, че първосвещеникът се видял принуден да изгони едната от тях. С голяма мъка той помолил сина си да смени своето местопребиваване и да откара своята жена.

Олимпия №1 тържествувала.

[1] Инокентий X — папа (1644–1655 г.). ↑

Орел, рак и щука

Щом се разделил с очарователната млада съпруга на прекалено снизходителния Камил, Инокентий започнал да се разкайва горчиво за своето решение. Страстта към тази жена го завладяла; надявайки се, че папата в края на краищата ще забрави Олимпия №2, неговата стара любовница (стара по стаж, но на възраст тя далеч не била толкова стара) правела всичко възможно, за да разсее светия отец, като му осигурявала разнообразни удоволствия. А и самата тя не била загубила нищо от привлекателните качества на младостта си; дори ако приемем, че пролетното цвете било поувехнало, този недостатък се компенсира с лихва от житейския опит.

Тя уреждала за него най-пикантни развлечения. Нощем в парковете на Ватикана се появявали млади създания от двата пола, облечени така, както според Библията са били облечени прародителите ни, преди да се случи известната история с ябълката. Инокентий не пренебрегвал тия селски радости и охотно вземал участие в похотливите забавления. Но мислите му били далеч; той не преставал да си спомня за младата Олимпия, може би не дотам опитна и сръчна, но затова пък толкова желана.

От страх да не разсърди опърничавата матрона, папата търпял колкото могъл, но в края на краищата не издържал, пренебрегнал бесния гняв на братовата си жена, шумните скандали и постоянните кавги, които били неизбежни при контакта на двете жени, и отново прибрал Камил и жена му.

За това, което станало след завръщането на Олимпия №2, може да се съчини цяла епична поема. Не минавал ден, в който снахата и свекървата да не вдигнат олелия до бога. Без да се стесняват, те публично се впускали в такива дискусии, които писателите наричат с изящната дума „пердах“. След няколко такива свади целият град научил за неприличните скандали в папското семейство.

Известно време старият папа изцяло се намирал под властта на двете красавици и сляпо се подчинявал ту на едната, ту на другата. Той дори се гордеел за твърдостта, която уж бил проявил, като запазил и двете Олимпии до себе си.

Един ден братовата жена скланяла папата да вземе едно решение, на другия ден по настояване на снахата той вземал диаметрално противоположно решение.

Ние няма да описваме подробно ежедневните битки, които се водели в римския двор, първо, защото методите и на двете съперници в замъгляването на остатъците от разум в главата на първосвещеника били горе-долу еднакви и, второ, защото това описание граничи с порнография.

За нравите, които царели в папския дворец, може да се съди например по това, че папата получавал информация за поведението на любовниците си от собствените им уста: те сами му разказвали похожденията си и тия разкази страшно го забавлявали. Когато трябвало да издействат дадена привилегия за някое свое протеже, и двете прибягвали до най-сигурния аргумент: „Вие не можете да му откажете — ами че той ми е любовник.“ Тъкмо по този начин Олимпия №2 изпросила изгоден пост за един млад кардинал.

Скоро първосвещеникът съвсем заприличал на кон, възседнат от двама ездачи — единият го кара напред, другият назад.

На Олимпия №1 й хрумнало да заздрави позициите си, като вкара в колегията на кардиналите своя любовник Астали. Отначало светият отец бил против това, но щом видял Астали, веднага променил решението си: неговата младост и красотата му веднага разпалили развратното въображение на стария сатир.

Окрилена от своя успех, Олимпия не намирала думи да изрази благодарността си, без да подозира, че лесната победа скоро ще се превърне в горчиво поражение. Като издигнала своя фаворит в кардиналски сан, тя се надявала да намери в него опора в борбата срещу снаха си. Тя още не знаела, че сама си създава най-опасен противник. Още вечерта, когато му представили Астали, папата наредил да настанят младежа във Ватикана, в съседство с неговите интимни апартаменти. До сутринта наместникът на Исус Христос се сдобил с още един фаворит. По случай назначаването на новия кардинал било уредено разкошно тържество с топовни гърмежи, на народа била раздадена милостиня. От този ден нататък Астали започнал да се разпорежда с всичко и многобройните придворни угодници обърнали гръб на двете Олимпии. Папската снаха се утешавала с това, че можела да наблюдава залеза на свекърва си; що се отнася до по-голямата Олимпия, тя не криела гнева и яда си и пуснала в действие всички възможни средства: молбите, сълзите, увещанията — но безполезно: Астали си бил извоювал неограничено влияние върху папата.

Но Олимпия не можела да напусне бойното поле. Надявайки се да стресне папата със заплахата, че ще даде гласност на случката, тя изгорила корабите си и се втурнала в атака. Между предишните любовници се състоял твърде оживен и продължителен разговор, който предаваме накратко.

Олимпия. Значи, вие сте взели решение? И предавате ръководството на църквата на своя фаворит! Размислете, спрете се, не продължавайте да вървите по опасната пътека, по която ви е тласнала пагубната страст към този младеж.

Папата. Аз го обичам! Обожавам го! Оставете ме на мира!

Олимпия. Това ли е последната ви дума?

Папата. Да, това е последната ми дума.

Олимпия. Тогава аз ще ви принудя да го лишите от власт.

Папата. Наистина ли? Любопитен съм да зная на какво разчитате.

Олимпия. Много просто: ще разоблича позорните ви отношения.

Папата. Това ми е съвсем безразлично.

Олимпия. Цялото християнство ще научи за вашите гнусотии.

Папата. Християнството вече знае за тях!

Олимпия. За кръвосмесителната ви връзка с мен и с жената на вашия син.

Папата. Това отдавна не е тайна за никого!

Олимпия. За чудовищните оргии, в които сте затънали заедно с отвратителните си куртизанки и с още по-отвратителните си хлапаци.

Папата. Това ли е всичко?

Олимпия. Всички католици ще ви обърнат гръб. Какъв морален авторитет ще ви остане след подобни разобличения?

Папата. Мила снахо, вие сте безумна. Не ви ли казах вече, че няма да съобщите нищо ново? И в какво толкова се състои моята вина? Аз само следвам примера на предшествениците си. Разберете ме, не се страхувам от вас, но искам да запазя мира в моя дом и затова бъдете така любезна да се махнете още сега. Добър ви път!

Олимпия била вбесена — последният й опит пропаднал. Да бъде толкова години върховна владетелка и да напусне папския дворец! Да отстъпи мястото си на един предател, който в отговор на нейните нежности й откраднал сърцето на папата! Какво унижение, каква катастрофа!

За да не достави на враговете си удоволствието да гледат нейното поражение, Олимпия напуснала двореца тайно и започнала да обмисля план за отмъщение.

Отмъщението на Олимпия

Младата Олимпия, която била по-сдържана и, най-важното, по-предпазлива, се оставила да я затъмни кардинал Астали.

За нещастие нейният тъп съпруг не притежавал същата разсъдливост. Доблестният рогоносец много се гордеел с интимните отношения на баща си и собствената си жена. Той бил много разсърден и правел на Астали същински сцени на ревност. Разчитайки на родителските чувства, той дори си позволявал да упреква Инокентий. Но бащинската струна на папата не била особено чувствителна. Единствената подбуда, която можела да го направи по-снизходителен към сина му, било нежеланието да скъсва напълно с очарователната Олимпия, защото от време на време той я удостоявал с вниманието си. Отначало Инокентий търпеливо изслушвал упреците на сина си, който си въобразявал, че е успял да убеди баща си. Камил си внушил, че е излязъл победител, и започнал да се държи с баща си извънредно дръзко, без да държи сметка за своето поведение. Папският дворец отново станал арена на шумни скандали — този път действащите лица вече не били жени, а мъже. В края на краищата търпението на папата се изчерпало и той направил окончателен избор между любовницата и фаворита, като решил да се раздели с Олимпия и нейния свадлив съпруг.

Тогава по-възрастната Олимпия, която зорко наблюдавала развоя на събитията в папския дворец, решила да се завърне. Сега тя станала толкова кротка, колкото високомерна била на времето. Тя отново се нагърбила с грижата за удоволствията на светия отец и проявила толкова много ловкост и усърдие, че скоро пак се сдобила с известно влияние.

Една обикновена интригантка би побързала да вкуси плодовете на своята победа. Но Олимпия се страхувала, че подобна припряност може да я компрометира. Нейният план бил точно обмислен, затова тя удвоила скромността и нежността си и се държала така, сякаш нямала никакви други намерения, освен да бъде полезна на палата. Сигурно и твърдо тя напредвала към набелязаната цел — премахването на омразния й Астали.

Веднъж тя завела при папата един младеж, който бил още по-красив от Астали. Папата веднага се поддал на неговото очарование. Олимпия със скрита радост наблюдавала как расте симпатията му към новия фаворит и как папата става все по-хладен към предишния. Въпреки съпротивата на Астали, младежът скоро бил назначен на важния пост секретар на папската канцелария. Той послушно изпълнявал съветите на своята покровителка и с всеки изминат ден затвърдявал позициите си.

Когато разбрал, че е безсмислено да продължава борбата и предусетил близката немилост, Астали се постарал да си спечели съюзници против Инокентий. Той издал тайните на светия престол на флорентинците и испанците. Но се излъгал в сметките си! Олимпия не изпускала из очи бившия си любовник и го заловила на местопрестъплението. Астали веднага бил лишен от пурпурната мантия и изгонен от Ватикана. Отнели му всичко: парите, длъжностите, енориите. Неумолимата Олимпия заповядала да му бъдат конфискувани дори шестте хиляди екю, които той сложил в багажа си при напускането на двореца.

След изгонването на Астали папата отново предал на братовата си жена управлението на църковните работи. Тя пак станала папеса, върховна разпоредителка на финансите на светия престол. А Инокентий, който изцяло бил погълнат от новия си фаворит, не се грижел да създава поне илюзията, че е управник. На всички, които го молели за аудиенция, папата отговарял едно и също: „Аз не се занимавам с тия работи, потърсете моята скъпа Олимпия.“

Честолюбивата куртизанка едва ли някога била мечтала за толкова блестящ реванш. Разпореждайки се неограничено с апостолската хазна, тя раздавала богати подаръци на своите фаворити и скоро се заобиколила с цял двор. Това продължило чак до смъртта на Инокентий.

Но ето, че развратният старец легнал болен. Освен физическите страдания го измъчвала и една натрапчива идея: струвало му се, че непременно ще го отрови някой слуга, подкупен от Астали. Няколко месеца наред той не вкусвал никаква друга храна освен онази, която снаха му приготвяла пред очите му. Нея едва ли я радвала ролята на готвачка, но тя се подчинявала на всички капризи на умиращия — не от преданост, а заради ненаситната си алчност. Чак до последния миг тя се страхувала, че може да изпадне в немилост и да загуби за един ден плодовете на толкова продължителните и коварни маневри. Тя била нежна с изкуфелия старец, и дори се настанила в спалнята му. Цял месец прекарала неотлъчно над главата на болния.

Радостен вик на избавление се изтръгнал от гърдите на Олимпия, когато на 5 януари 1655 година Инокентий X издъхнал. Тя прекрасно разбирала, че сега ще трябва да се откаже от упоителната власт, но нейната красота и награбеното състояние й гарантирали сигурно безоблачно съществуване.

Папесата опразнила апостолската хазна толкова безсрамно, че в раклите на Ватикана нямало дори пари за погребението на първосвещеника.

Три дена трупът на светия отец на християнството останал на смъртното легло и никой не се погрижил да го погребе. Помолили Олимпия да поеме разноските по погребението — тя категорично отказала. По примера на любовницата на папата никой от титулуваните мошеници, които образували свитата на Инокентий X, не пожертвал нито грош. Станало така, че всички разноски били поети от един стар свещеник.

Този щрих характеризира извънредно точно римския двор.

Поразителна промяна

Както обикновено, избирането на приемника на Инокентий X било съпроводено с продължителни кавги и позорни пазарлъци. В края на краищата божественият гълъб, който, както е известно, невидимо присъства на заседанията на кардиналската колегия, вдъхновил конклава да избере един кардинал. Той приел името Александър VII[1], вероятно в чест на Александър VI Борджия, за чиито подвизи ви разказахме подробно. Ако е така, този човек старателно е крил намеренията си, защото всички негови съвременници единодушно свидетелстват, че преди да се възкачи на престола, той представлявал образец на всички християнски добродетели.

Всъщност той притежавал само най-главната от тях — лицемерието. Наивното стадо вярващи било заблудено от мнимата му скромност. Що се отнася до колегите му прелати, те, естествено, не били толкова доверчиви, и точно знаели колко струва лицемерната маска, която е толкова необходима в тяхната професия. Един епизод по време на изборите показва как са преценявали кардиналите привидното смирение на Александър VII.

Ето какво прочетохме в записките на един от участниците в конклава.

Александър VII не се гнусял от нищо, само и само да надвие своите конкуренти. Но когато му докладвали, че е избран, той се разридал, сякаш му съобщили за смъртта на всичките му близки (вероятно, предвиждайки победата, той се е запасил с една глава лук в носната си кърпа).

Според церемонията веднага след обявяването на резултатите от гласуването избраникът трябва да се настани на трона на свети Петър. Смутеният Александър VII седнал на крайчеца на креслото. „Благоволете да седнете на средата — подканил го церемониалмайсторът, — такъв е обичаят!“ След дълги увещания негово светейшество най-после се съгласил, но се отпуснал на трона с изключителна скромност. По традиция кардиналите поднасят един по един поздравленията си на първосвещеника, а той в това време трябва да благодари горещо на избирателите си. Но развълнуваният папа (вероятно лукът още му действал), вместо да изрече благодарствените думи, се разтресъл от ридания, които били толкова комични, че присъстващите нямали сили да сдържат смеха си и се развикали: „Стига, свети отче, стига!“ Великолепна гледка: папата издава вопли, а кардиналите се превиват от смях и викат: „Стига! Не разваляйте паркета!“

За да се отдаде изцяло на развлеченията, Александър VII напуснал Рим и си уредил резиденция в очарователната долина, където е разположено езерото Албано.

Тук, заобиколен от блестящ и развратен двор, светият отец прекарвал дните си безгрижно. Най-изискани ястия и най-изтънчени вина поддържали веселото настроение на папата и неговата свита. Само от време на време папата се появявал във Ватикана за няколко часа, а цялата работа (която той смятал за убийствена) била предоставена на учредената още от Урбан VIII Държавна конгрегация. Александър VII се нагърбил само с апостолската хазна, която опустошавал много усърдно. Никакви данъци не били в състояние да оправят финансите на църквата; всички приходи веднага се изпарявали благодарение на старанието на папата и неговите фаворити. За една година приемникът на Инокентий X три пъти облагал църковната област с берии за уреждане на празненства в чест на шведската кралица Кристина[2], която пристигнала в Рим, за да се отрече от протестантството.

Ето какво мнение имал за Александър VII един прелат от римската курия:

Аз служих на този папа в продължение на четиридесет и два месеца и мога да засвидетелствам, че той се грижеше само за едно — как да затъне по-дълбоко в тресавището на сладострастието; от папството той наследи само името и пороците.

Александър VII харчел колосални суми и за строеж на дворци. Без да броим разкошните сгради, които построил за роднините си, по негово нареждане се издигали съвсем ненужни постройки и паметници. На площада пред „Св. Петър“ например той заповядал да направят колосален паметник, който се състоял от двеста осемдесет и една колони и осемдесет и осем арки.

Йезуитите били главните помощници на Александър VII в изстискването на пари от джобовете на вярващите. За да накара християните да си развържат кесиите, великият магистър на йезуитите отец Олива оправдал от амвона ненаситността на папата и неговите кардинали: „Знайте, братя мои, че деянията на папата могат да бъдат само свети и достойни. Александър и неговите кардинали се стремят към богатство за благото на вярващите…“

Алчността на светия отец била общоизвестна. Съвсем открито се разпространявала гравюра, на която папата бил нарисуван заедно със своите любовници, фаворити и кардинали в нозете на Христос, от чието тяло вместо кръв се леело злато. Папата събирал жълтиците в тиарата си и казвал: „Той бе разпнат за нас.“

Но ако самият Александър VII не проявявал интерес към политическите и държавните работи, Държавната конгрегация се занимавала с теологичните спорове, които се разгаряли в много европейски страни. Били издадени две були срещу янсенистите[3], борещи се срещу йезуитите. Точно по това време Паскал[4] обнародвал своите „Писма до един провинциалист“ — жестока сатира срещу морала и доктрините на йезуитите. Запазването на светската власт и утвърждаването на собствената му непогрешимост — само това вълнувало папата, с всичко останало той се подигравал и често в приятелски разговор с кардиналите пускал шеги по повод на основните догми на католицизма. Една от любимите му теми била раждането на Христос. На тази основа той изграждал двусмислени вариации, съчувствайки на наивния Йосиф, който повярвал на съчинената от жена му и архангел Гавриил приказка, превърната по-късно във фундамент на християнското учение.

И този безбожник се смятал за непогрешим представител на божествения Христос; и ценял тази своя привилегия не по-малко, отколкото светската си власт!

* * *

Когато Франция и Испания, които воювали помежду си, сключили мирен договор[5], без да се посъветват с него, той бил толкова обиден, че се изпълнил с люта омраза към французите и испанците, както и към техните дипломатически представители. Особено си изпатил кардинал Мазарини[6]. Папата се заклел да си отмъсти на Френското кралство и само изчаквал подходящ момент. След като си осигурил подкрепата на германския император, Александър заповядал на корсиканците от личната си стража да оскърбят публично посолството на Людовик XIV начело с херцог Креки. Французите не им останали длъжни и пламнала кървава схватка.

Четиристотин корсиканци нападнали двореца на посолството. Когато Креки се показал на балкона, за да вразуми нападателите, екнали изстрели и той трябвало да се скрие. В същото време каретата му била обстрелвана и пажът, който стоял до вратата, паднал мъртъв.

Ако не се били намесили представителите на други страни, войниците по заповед на папата щели да избият посланика, семейството му и целия персонал на посолството. Креки поискал да бъдат наказани виновниците, а когато получил отказ, престанал да настоява, но информирал своето правителство за станалото. Можем да си представим какво негодувание е предизвикала тази новина в двореца на Людовик XIV.

Първата работа на краля била да изгони нунция на Александър VII. След това чрез своя посланик той предал на светия отец ултиматум, като го заплашил, че веднага ще изпрати френската армия да завземе папските земи, ако не бъдат изпълнени следните условия:

1. Да бъде свален от длъжност губернаторът на Рим, братът на папата, задето не оказал помощ на посланика.

2. Да се лиши от сан кардинал Империали, който бил главният подстрекател на безредиците.

3. Да се изгонят завинаги корсиканските отряди от Рим.

4. Да се издигне на площад „Фарнезе“ паметник с надпис, заклеймяващ онези, които са извършили покушение срещу особата, представляваща Франция.

Светият отец категорично отказал да задоволи тези искания. Нещо повече — той направил тъкмо обратното. Назначил Империали за легат в Романя, дал на брат си нови енории и в знак на благодарност увеличил заплатата на корсиканската стража. Посланието, в което той уведомявал краля за своите решения, завършвало така: „За да защитим свещените права на нашия престол, ние сме готови да изложим духовенството и дори собствената си личност на кървави нападения от страна на кралете. Но ние няма да се предадем, а ще призовем на помощ вярващите. Ако тяхната помощ се окаже недостатъчна, ще се обърнем към бога с молба да изпрати от небето легиони от ангели да се сражават на наша страна.“

Ако Александър VII е разчитал само на подкрепата на небесните сили, той вероятно би укротил войнствения си нрав. Истината била, че той разчитал на германския император Леополд I[7], който обещал в случай на нужда да му се притече на помощ.

Впрочем нуждата била не само очевидна, но и доста належаща. С храбростта на човек, който не умее да воюва, светият отец само раздразнил опасния противник. А самият той имал намерение да се завърне час по-скоро при своите любовници и фаворити, като остави императора под ударите, предназначени за папата.

След като поразмислил над въпроса, има ли смисъл да се излага на опасност — а войските на Людовик XIV току-що били спечелили блестящи победи, — германският император решил да се откаже от намерението си. Той отговорил на Александър VII, че наистина му е обещал подкрепа, но изобщо не е възнамерявал да му предоставя своите войски. И прибавил, че разрешава набирането на наемни войници на своя територия с пари на апостолската хазна, с което ще се ограничи неговата помощ.

Папата бил страшно разочарован и веднага помолил за мир. Войските на Людовик, които стигнали до Милано, веднага били върнати.

Според подписания в Пиза договор първосвещеникът поемал задължението да издигне „изкупителен“ паметник и да изгони завинаги корсиканците от църковната област.

Първата работа на Александър VII след завръщането му в Рим била да заяви, че той няма намерение да изпълнява изтръгнатите насила обещания и че официално отказва да изпълни условията на Пизанския договор.

В същото време той продължавал да се преструва пред френския двор на смирен и покорен и дори възложил на племенника си да предаде на Людовик XIV дълбоки извинения. Прелатът имал и една допълнителна задача — да натисне всички пружини и да предизвика във Франция безредици. Кардиналът веднага влязъл във връзка с йезуитите, на които наредил от името на чичо си да обявят тайна война на краля. Свикналият с развратния живот на светия отец млад кардинал и в Париж се отдал изяло на развлеченията. Между придворните дами се намерили достатъчно хубавици, които се стремели да получат божията благодат чрез интимен контакт с пратеника на Христовия наместник. Достойният племенник на Александър VII не прощавал и на младите чиновници, заради които скоро му прикачили прякора Чадо Содомско.

Развратният живот на папския племенник в Париж заблудил Людовик XIV относно истинските цели на престоя му във Франция. Но публикуването на няколко труда, в които се критикувал авторитетът на кралската власт, вдъхнало на Людовик известни опасения. Тъй като искал да постигне по-голяма яснота и да намери главния инициатор, той наредил да бъдат инкриминирани две книги от йезуитски произход. По негово внушение Сорбоната ги осъдила, а той зачакал реакцията на светия отец.

Поведението на папата напълно потвърдило подозренията на краля. Александър VII изригнал заплашителна була, в която обявявал решението на Сорбоната за позорно, самонадеяно и нагло и под страх от отлъчване от църквата забранявал на духовните лица да се съобразяват с него.

Сега Людовик XIV се убедил в истинските намерения на папата, обаче решил, че за него ще е по-изгодно да поддържа с Рим добри отношения, и прибягнал към най-сигурното средство за спечелване на Александър VII: изпратил му значителна сума за купуването на реликви, които кралят се канел да разпредели между парижките църкви.

Възхитеният от подаръка Александър VII побързал да изпрати поисканите реликви в три сандъка с печата на кардинала, на когото било възложено опазването и продажбата на старите кокали (това било едно от най-доходните пера в папската търговия).

Случило се така, че епископът, който бил натоварен да разпечата скъпоценната пратка, тайно симпатизирал на янсенистите — религиозно течение, опозиционно настроено спрямо папата — и затова в дъното на душата си нямал нищо против да се пошегува с йезуитите и със светия отец.

За изследване съдържанието на получените от Рим сандъци с най-невинен тон предложил да се поканят анатоми, които да класифицират и разпределят костите. За да си достави още по-голямо удоволствие, епископът извикал за експертизата и кардинала — племенник на папата.

Надписът върху първия сандък пояснявал, че в него се намират останките на двама прочути мъченици. Но когато били извадени костите, се оказало, че от тях могат да бъдат сглобени три скелета вместо два…

Кардиналът обяснил, че писарят трябва да е допуснал грешка, като е сложил вместо думата „три“ „два“.

Когато преминали към втория сандък, открили нова изненада: освен човешките кости в него имало три магарешки бедрени кости, два кучешки пищяла и други кости на домашни животни.

Кардиналът бил посветен в тайните на Ватикана и, естествено, много добре знаел колко струват реликвите. Той едва сдържал смеха си, но за да спаси положението, измислил следното обяснение: „Вероятно дяволът е пъхнал тия кости в останките на почитаемите светци. А интригите на сатаната не могат да бъдат предвидени от никого. Братя мои, той е искал да изпробва вярата ви. Нека измамим неговите надежди, като забравим този инцидент. Да преминем към третия сандък.“

Надписът на третия сандък гласял: „Главата на свети Фортунат“. Той бил отворен и в него настина намерили една великолепно запазена глава на покойник.

Кардиналът сияел: слава богу, тоя път работата минала без никакви сюрпризи, които едва ли биха могли да се обяснят с намесата на дявола. Не, това била истинска глава и никой не можел да докаже, че тя не е принадлежала на свети Фортунат. За нещастие един от лекарите забелязал в нея нещо подозрително и я хвърлил във вряла вода. Почти в същия миг черепът започнал да се размеква и загубил формата си: главата била направена от картон.

Засраменият кардинал побързал да изчезне, мърморейки нещо несвързано. Лекарите и янсенисткият епископ забравили за професионалната си сериозност и го изпратили с гръмогласен смях.

Людовик XIV получил подробен отчет за откритията, направени при научното изследване на костите, които папата му бил изпратил. В този протокол се установило между другото, че човешките кости — уж от първите векове на нашата ера — са принадлежали на лица, починали съвсем наскоро.

Би могло да се предположи, че монархът, който станал жертва на мистификация, ще изхвърли съдържанието на трите сандъка. Нищо подобно! Кралят хвърлил в огъня протокола на анатомите и строго забранил на свидетелите на експертизата под страх от затваряне в Бастилията да разгласяват нейните резултати. А получените кокали, с изключение на повредената картонена глава, били изпратени на парижките църкви. И ако ни кажат, че магарешките и кучешките кости са вършили чудеса, ние няма да се учудим. Прибавете към нахалството, мошеничеството и коварството на свещениците и невежеството на благочестивите вярващи — и ще получите колкото си искате чудеса.

Реликвите, изпратени от Александър VII на Людовик XIV, и до ден-днешен щяха да красят католическите храмове в Париж, ако не беше ги изгорила заедно с другите боклуци Великата френска революция.

Впрочем, за да гарантира приходите си, духовенството е заместило с други унищожените свещени реликви.

[1] Александър VII — папа (1655–1667 г.). ↑

[2] Кристина — шведска кралица (1632–1654 г.). ↑

[3] Янсенисти — представители на едно опозиционно течение вътре в католицизма (по името на холандския богослов Корнелий Янсений, 1585–1638 г.), насочено срещу деспотизма на папите, срещу развратността на духовенството и най-вече срещу йезуитите и техния морал. Проповядвал скромност в бита, суровост на нравите, необходимост от морално усъвършенстване без участието на църквата. Били анатемосани и подложени на гонения. ↑

[4] Паскал, Блез — изтъкнат френски математик, физик, писател и философ, последовател на янсенизма (1623–1662 г.). През 1656–1657 г. издал „Писма до един провинциалист“ — убийствен памфлет срещу йезуитите, който разобличавал цинизма на техния морал и безпринципността на политиката им. „Писмата“ били преведени на много езици и имали огромен успех. Йезуитите наложили публичното им изгаряне през 1660 г. ↑

[5] Продължителната борба между тия държави през XVII в. приключила с Пиренейския мир от 1659 г., който узаконил значителните териториални загуби на Испания. ↑

[6] Мазарини — фаворит на Ана Австрийска, съпруга на Людовик XIII приемник на Ришельо, пръв министър по времето на Людовик XIV (1643–1661 г.). ↑

[7] Леополд I — германски император (1658–1705 г.). ↑

Религиозни безобразия

В 1667 година Александър VII умрял. След един месец за римски първосвещеник бил провъзгласен Климент IX, слаб, апатичен и ленив човек. Въпреки че заемал апостолския трон в продължение на две години и половина, той не ознаменувал своя понтификат с нищо, което заслужава да се спомене.

Най-голямата слабост на Климент IX била пиянството. Освен това той бил и много голям лакомник. Количествата храна, поглъщани от него, смайвали дори онези, които постоянно го виждали на трапезата.

Той умрял в 1669 година от разстройство на храносмилането.

Струва си да се спрем на един епизод от владичеството на този първосвещеник, защото той характеризира някои църковни ритуали на епохата.

След редица недоразумения със светия престол Людовик XIV поискал да засвидетелства уважението си към Климент IX и го помолил да стане кръстник на дофина; папата, естествено, се съгласил на драго сърце. И вандомският кардинал получил извънредни пълномощия — да замести като кръстник негово светейшество.

С приключването на церемонията се изчерпали и пълномощията на вандомския кардинал, но през кратките мигове, когато кардиналът се чувствал облечен с папско достойнство, тази роля му се усладила и той продължил да се държи като папа. Той разтрогнал брака на племенницата си, съпруга на португалския крал, и й разрешил да се омъжи за дон Педро, брат на краля и неин любовник.

Тъй като това явно надхвърляло властта му, решението било анулирано. Папата трябвало да възстанови първоначалното положение: да раздели жената на краля с нейния избраник и да я върне на законния й съпруг. Естествено, тази развръзка никак не допаднала на влюбените. За да отклони надвисналата над тях заплаха, екскралицата признала, че е бременна и не може да смята за баща краля, тъй като е заченала детето от втория си мъж; а като причина за развода си с монарха тя посочила именно неговото безсилие.

Аргументът бил твърде сериозен! Но дон Педро намерил друг, още по-убедителен довод. Познавайки длъжността на духовните лица, той изпратил на Климент IX богати дарове и решението на вандомския кардинал веднага било одобрено.

А тъй като било невъзможно да се изложи в булата истинската причина, която накарала папата да вземе такова решение, той строго порицал португалските епископи, че не са подложили предварително съпрузите на изпитание.

Това изпитание представлява старинен църковен обичай. Духовните съдии възлагали експертизата на един лекар, един хирург и една възрастна жена.

След предварителния оглед съпрузите трябвало да легнат в леглото в присъствието на експертите, при което балдахинът оставал вдигнат, независимо от протестите на жената или мъжа. След това, когато и двамата излизали от алкова, експертите пристъпвали към нов оглед. После се съставял подробен протокол и църковният двор си казвал думата.

Когато цивилните власти във Франция решили да ликвидират този отвратителен обичай, те срещнали отчаяна съпротива: всички епископи се обединили в защита на онова, което наричали „свещена прерогатива на светата майка църква“. Съпротивата им била преодоляна с невероятни усилия. Изглежда неприличната процедура е доставяла голямо удоволствие на тази отвратителна измет.

Приключения на ясновидката

След смъртта на Климент IX кардиналите няколко месеца не могли да изберат нов папа. Най-сетне те решили да гласуват за един осемдесетгодишен старец, който приел името Климент X[1].

И този първосвещеник като предшественика си се отличавал с непреодолимо влечение към спиртните напитки. Виното му се струвало много слабо и той пиел по-силни напитки направо с водна чаша. Папата си нямал роднини от мъжки пол, но за да не наруши свещените традиции на непотизма, узаконил като племенник Антонио Паулуци, зет на една от своите племенници. Той го направил кардинал и обсипал с титли и подаръци всички членове на новото си семейство. На Антонио папата поверил функциите на министър-председател, или кардинал-падроне, с годишна заплата сто хиляди екю.

С типично юношеско нетърпение светият отец само за няколко дена превърнал в богаташи всички Паулуци и техните роднини; щедростта на папата накарала и съвсем непознати хора внезапно да си спомнят, че му се падат сродници. Роднините се размножавали като червеи след дъжд.

Светият отец позлатил по този начин всичките си новоизпечени роднини и решил, че и той също като господ-бог след приключването на шестдневния труд[2] е получил право заслужено да си почива от лаврите.

Папата поверил управляването на църквата на своя министър-председател и се отдал на необуздано пиянство. Злоупотребата с алкохола го превърнала в полуидиот.

Междувременно религиозните секти се размножавали и се карали помежду си по всеки повод. Достатъчно било някой мошеник или малоумен да заяви, че го наставлява бог, за да се струпа около него цяла глутница фанатици. Така възникнали сектите, много малко от които са оставили в историята забележима диря. Една такава група била образувана от Антоанета, жителка на Лил. Още като невръстно дете Антоанета била намразена от майка си, която я затворила на тавана. Няколко години малката прекарала в пълна самота, без да види нито едно човешко същество освен лицето, което й носело всяка заран храна и никога не разговаряло със затворничката.

Въображението на бедната девойка било силно повлияно от няколко книги с мистично съдържание, които случайно се оказали на тавана, и в края на краищата нейната религиозна лудост стигнала до такава степен, че започнали да й се явяват видения и й се струвало, че я навестява сам господ. Момичето вече се наканило да бяга в манастир, но изведнъж Христос му се явил и му казал, че „монасите и монахините са не по-малко отвратителни от свещениците и тяхната гнусотия иска възмездие. Ще дойде ден и тия дяволски изчадия ще се самоизядат.“ Тогава Антоанета решила да остане в своя затвор.

Родителите намислили да се отърват от дъщеря си, като я омъжат. Тъй като те били твърде заможни, явили се доста кандидати. Младата ясновидка изпитвала такова отвращение към брака, че предпочела да избяга от къщи, макар да нямала почти никакви средства.

Из пътя я срещнал отряд войници. Въпреки че била предрешена като отшелник, нейната стройна фигура, нежните черти на лицето и нейното смущение събудили подозрение. Командирът на отряда решил да го разсее незабавно и заповядал да съблекат младия монах.

Горката Антоанета, която бягала от един мъж, въпреки всичките й молби и сълзи била изнасилена от целия отряд. Ако можем да вярваме на нейния биограф, нито един войник не пощадил девойката, а в отряда имало четиристотин души!

Една обикновена жена би умряла от подобен експеримент, но нали Антоанета е била светица, дарена от бога с особена милост! Щом отрядът се отдалечил, тя чевръсто скочила на крака и продължила своя път, сякаш не се било случило нищо особено. Нейният биограф твърди, че тя дори не загубила девствеността си!

След това Антоанета попаднала при свещеника на съседното село, който я настанил в един манастир. Антоанетиното благочестие било за пример, но тя не се отказала от мистичните си идеи и дори завербувала измежду монахините няколко съмишленички, които също като нея изпадали в религиозен екстаз.

Духовниците в този манастир били отци-йезуити. Възмутена от неприличното им държане, тя решила да забегне от манастира и да отведе със себе си няколко монахини, които, била подчинила на своето влияние. Издали я и тя била изгонена. Продължавайки пътя си сама, тя намерила подслон при друг кюре. Той я приел добре и я настанил в дома си. Антоанета вече започнала да мисли, че Исус, който я посетил на тавана, е наклеветил служителите на религията, наричайки ги гадни дяволски изчадия.

Обаче свещеникът, който приютил красивата млада девойка, решил да се възнагради за своето гостоприемство и една нощ направил опит да се вмъкне при Антоанета. Нещастницата се съпротивлявала отчаяно и успяла да избяга от любвеобилния свещеник.

След всички тези премеждия Антоанета за завърнала при семейството си. Скоро след това умряла майка й, после баща й и Антоанета станала притежателка на прилично състояние. Тя облякла расото на августинците и започнала да се грижи за болните в манастирската болница. Манастирският живот задълбочил нейната истерия, възобновили се виденията и халюцинациите й.

Религиозната лудост е много прилепчива и скоро всички монахини в болницата заприличали на смахнати. Дори през дебелите стени се чували техните викове и писъци. Слуховете, че Антоанета е вещица, която се подчинява на дявола е омагьосала другите монахини в светата обител, не закъснели да плъзнат из града.

Антоанета била принудена да напусне Лил, където животът й се намирал в опасност.

След като напуснала родния си град, мозъкът й се поуспокоил. Наистина виденията не изчезнали, но придобили друг характер — те станали райски.

„Господ — пише тя в мемоарите си — най-сетне ме удостои с вечна връзка с него и ми заповяда да пожелая дете, което аз сторих. Аз веднага почувствах, че небесният пастир ме сграбчи в прегръдките си и ме покри с целувки. След това загубих съзнание, опиянена от необяснимо блаженство… Девствеността ми изчезна и аз забременях. След девет месеца родих с телесни страдания наистина, което се повтаряше всеки път, когато раждах дете.“

Антоанета се намирала в Амстердам, когато господ я удостоил с първото дете. На нас би ни се искало да изразим съмненията си по повод на божествения произход на лицето, от което забременяла Антоанета. Но разказите на тази набожна истеричка се потвърждават дословно от благочестивия отец Борд.

Можем ли да се усъмним в правилността на неговите показания? Разбира се, не! Изглежда, че Борд е познавал много добре Антоанета и е бил най-осведоменото лице по въпроса за това, как са фабрикувани децата й. Те не били малко, и както се подразбира, са се появявали на бял свят в резултат, на непорочно зачатие. За това ни гарантира лично отец Борд, който не се отделял от Антоанета дори за един ден! Той я съпровождал във всичките й странствания, бил неин последовател, а тя — негова съпруга. Целомъдрена съпруга, разбира се. Дори нощем те не се разделяли, спели под една завивка, спазвайки при това целомъдрие, и по този начин той винаги присъствал при всички прояви на божията благодат.

В големи дози мистицизмът води до безумие, а в малки — до подивяване.

[1] Климент X — папа (1670–1676 г.). ↑

[2] Според Библията бог е сътворил света (небето земята, растенията, животните и човека) в продължение на шест дена „и отпочина на седмия ден от всичките си дела“. ↑

За слава на Господа

След шестгодишно владичество, по време на което църквата се ръководела от Антонио Паулуци, Климент X починал.

Папата-пияница бил сменен от Инокентий XI[1] — жесток и кръвожаден папа, който пролял в името на господа цели реки от кръв. Хората можели само да съжаляват за предходника му: по-добре е да имаш за наставник развратен старец, отколкото хищен звяр.

С помощта на интриги, опирайки се на йезуитите, папата организирал в Англия заговор за възстановяване на католицизма като държавна религия.

По онова време на английския престол седял сваленият от Кромуел[2] Карл II[3].

Той си поставил задачата да реставрира абсолютизма и най-хладнокръвно преценявал възможността за всеобщо изколване на презвитерианците[4] и привържениците на конституционното правителство. Монархът си правел сметката, първо да използва католиците за събаряне на парламента, а после да застане на страната на презвитерианците, против католиците.

Карл II не подозирал, че има работа с по-силни и по-коварни хора от самия него. Агентите на Рим отгатнали неговите намерения и започнали само да се преструват, че са покорни на кралската воля. А фактически те се канели да го убият и да връчат короната на брат му — Яков, Йоркския херцог[5].

Всичко било готово, обаче един от конспираторите провалил заговора, като разказал на лондонския мирови съдия, че наместникът на Христос се е наканил да изтръгне из корен ереста, която се е разпространила в Английското кралство, че е възложил на йезуитите да възстановят папската власт и им е дал правото да не подбират средства.

Вече било организирано католическо правителство, фактически глава на което трябвало да стане папският легат. Главните държавни длъжности били разпределени между фанатични привърженици на римската църква. На Йоркския херцог се поверявала ролята на коронована марионетка в ръцете на Инокентий XI и йезуитите.

Тайният трибунал на йезуитите бил осъдил краля на смърт.

Духовникът на Людовик XIV, отец Лашез[6], бил предложил на личния лекар на кралицата десет хиляди фунта за отравянето на нейния мъж. Преданият лекар отказал да измами доверието на своя монарх…, ако благочестивият отец не прибави към сумата още пет хиляди фунта. Отец Лашез веднага се съгласил.

Всички тия подробности били разкрити на съдията от един разкаял се заговорник. Той добавил, че ако лекарят не изпълни обещанието си, други четирима убийци, подкупени от йезуитите, ще пронижат с кинжал Карл II, когато той се появи в парламента. Този метод бил приложен с успех срещу Хенрих IV и изглеждал съвсем подходящ. В случай че и това отлично подготвено покушение се проваляло, йезуитите имали на разположение други двама агенти, които трябвало да застрелят краля.

Заговорникът разказал освен това, че йезуитите се забавляват, обзалагайки се за деня, в който ще загине Карл II. Едни твърдели, че той ще умре преди коледните празници, други смятали, че убийството ще бъде извършено по-късно.

Усърдието на съдията, който водел следствието, довело до разкриването на страшните замисли на католиците.

Била открита тайната кореспонденция на кралицата с йоркския херцог, на лордовете-католици — с папския нунций и с духовника на Людовик XIV. Тия писма компрометирали толкова високостоящи особи, че неподкупният съдия не можел да не плати с живота си за своите разобличения.

Една заран го намерили прободен със собствената му шпага. Йезуитите инсценирали самоубийство и разпространили версията, че след като нещастният съдия е наклеветил министрите на светата католическа църква, съвестта е започнала да го гризе и той решил сам да сложи край на живота си. Междувременно тъмночервената следа по шията му свидетелствала, че смъртта е настъпила вследствие удушаване. Шпагата била пронизала тялото след смъртта на съдията. Ясно било, че престъплението е извършено по внушение на кралския двор и йезуитите.

Скоро това подозрение се потвърдило: между разпитаните католици се намерил един недоволен, който издал виновниците. Неговите показания имали особено голяма тежест, тъй като и самият той бил замесен в работата.

Възмутеното обществено мнение трябвало да бъде успокоено на всяка цена и Карл II пожертвал неколцина йезуити, второстепенни участници в престъплението. Те били изправени пред съда, осъдени и обесени.

Въпреки всичко католиците жънели победи. Те завладели много енории, тероризирали всячески протестантите и се превърнали в същински господари на Англия, верни съратници на своя жесток и развратен повелител.

Яков II, който бил провъзгласен за крал след смъртта на Карл II, напълно оправдал надеждите на католиците. Изповядвайки най-прилежно римската религия, той започнал да преследва презвитерианците толкова варварски, че пред него бледнеела жестокостта на предшественика му.

За да засвидетелства пред папата покорството на Англия, Шотландия и Ирландия, Яков изпратил при него специален посланик. Инокентий XI отново държал в ръцете си — наистина, за късо време, — три страни, обединени под един скиптър. Той се надявал, че протестантството, което се унищожавало с такава ярост, вече няма да покълне на тази земя. Победата не само гъделичкала папското самолюбие, но и носела значителни доходи. И папата бил във възторг.

На пръв поглед римската религия завоювала здрави позиции в Англия. Страната се наводнила от свещеници и монаси. Нахални и дръзки, те се появявали навсякъде и се разпореждали като в победена страна. Фактически положението било точно такова. Но в края на краищата чашата на търпението преляла и всички некатолически партии се обединили срещу общия враг.

Яков II бил изгонен от Английското кралство заедно с алчната орда духовни лица от всякакъв ранг. Короната била дадена на херцог Орански, който се нарекъл крал Вилхелм III. Победата на папата в Англия се оказала мимолетна.

Наистина той се утешавал с Франция, където Людовик XIV грижливо закрилял католицизма и унищожавал хугенотите.

Гоненията прераснали в масови кланета, които по жестокост надминавали Вартоломеевата нощ. Изпратените да усмиряват еретиците драгуни действали под ръководството на мисионери, понеже католическите бандити проявявали загриженост за душите на своите жертви. За изтръгването на покаяние от хугенотите се прилагали най-ужасни мъчения.

Наемниците и монасите вилнеели из градовете и селата, нахлували в домовете на протестантите, грабели имуществото им, изнасилвали жени и девойки. Тяхно любимо развлечение било изгарянето на хора, залети с кипящо масло.

Поддавайки се на внушенията на своя духовник, Людовик XIV решил да изкорени окончателно протестантската религия и отменил Нантския едикт, което имало за Франция пагубни последици. Работата се състояла в това, че с главните отрасли на производството били свързани предимно хугенотите. Те емигрирали на цели тълпи и прехвърляли в чужбина своите предприятия и капитали. Заради идиотизма на набожния крал Франция обедняла.

Над осемстотин хиляди хугеноти емигрирали и отнесли в чужбина своите ценности. От търговията били изтеглени значителни капитали, а земите на кралството останали необработени.

Естествено папата адресирал до Людовик XIV пламенни поздравления и го насърчил да продължава в същия дух. Тогава кралят разпрострял религиозния си бяс и над съседните страни. Той предложил на савойския херцог помощта си в изтребването на мирното и трудолюбиво население, чиято вина се състояла единствено в това, че то не се подчинявало на папството.

Драгуните на Людовик XIV се обединили с пиемонтските отряди и изклали в планините над двадесет хиляди хугеноти.

Със своята жестокост френският крал спечелил признателността и благосклонността на Инокентий XI. Но на тях им било писано да се скарат скоро след това. Папата поискал да унищожи привилегиите, с които се ползвали в Рим чуждите посланици. Повечето владетели приели декрета на първосвещеника, но надменният Людовик преценил това като накърняване на личното му достойнство и настоял неговите представители да не бъдат лишавани от предишните привилегии.

Когато светият отец отказал, кралят изпратил в Рим отряд от осемстотин души с нареждане да се настани в двореца на посолството и да защищава със сила предишните привилегии. Освен това кралят свикал съвет, който да осъди Инокентий XI.

Но малко по-късно папата починал. Той бил унищожил достатъчно еретици, за да си осигури добро място до най-известните убийци, които образуват антуража на господа бога.

[1] Инокентий XI — папа (1676–1689 г.). ↑

[2] Видният деец на английската буржоазна революция Оливър Кромуел (1599–1658 г.) възглавил борбата за свалянето на монархията. По негово време екзекутирали крал Карл I и в Англия била провъзгласена република (1649 г.). ↑

[3] Карл II Стюарт — английски крал (1660–1685 г.), син на Карл I. ↑

[4] Презвитерианци — английски и шотландски (както и американски) протестанти. Отричат разкошните католически църковни обреди, отхвърлят властта на епископа и признават за служител на култа и за глава на само управляващата се религиозна община само избрания чрез гласуване свещеник (презвитер). По времето на Елисавета и Стюардите били подложени на гонения, които престанали едва в края на XVII в. с издаването на едикта за веротърпимостта. ↑

[5] Бъдещият английски крал Яков II (1685–1688 г.), брат на Карл II. Бил свален от престола в резултат на преврат (на така наречената „славна революция“) и властта паднала в ръцете на съпруга на неговата дъщеря, наместника на Холандия Вилхелм Орански, който бил провъзгласен за крал Вилхелм III (1689–1702 г.). ↑

[6] Франсоа Лашез (1624–1709 г.), духовник на Людовик XIV, йезуит, настоявал за отменяне на Нантския едикт. Градината, която кралят му подарил в Париж, била превърната през 1804 г. в известните гробища, носещи неговото име (Пер Лашез). ↑

Пиянство, вероломство и мошеничество

Когато се научил за смъртта на Инокентий XI, Людовик XIV побързал да изпрати на своя посланик в Рим нареждането да раздава внушителни суми на членовете на кардиналската колегия, за да му изберат папа по негов вкус.

Това средство било най-сигурното. По указание на френския посланик мнозинството гласувало за Александър VIII[1].

Новият папа великолепно съчетавал в себе си двата най-характерни порока на Климент IX и Климент X — той бил лакомник и пияница. След изобилните вечери негово светейшество пиянствал по цяла нощ и пеел песни, които обикновено сам си съчинявал.

Неговият незаконен син и фаворит получил кардиналски сан, а освен това светият отец го назначил за суперинтендант по църковните работи, велик канцлер и авиньонски легат, като му осигурил и богати енории, общият доход от които възлизал на не по-малко от петдесет хиляди екю годишно. Папата се показал щедър и спрямо другите членове на своето семейство, като разпределил между тях най-високите и най-доходни постове.

Инокентий XI бил оставил хазната в блестящо финансово състояние: все пак унищожаването на еретиците изисквало много по-малко пари от оргиите, игрите и любовниците. Неговият приемник бързо опустошил апостолските сандъци. Само за три седмици изключителните грижи за племенниците и племенничките изчерпали хазната и обременили светия престол с огромни дългове.

Яденето, пиенето и награждаването на роднините — това били главните занимания на негово светейшество в продължение на целия му понтификат.

След неговата смърт френският, крал пак се погрижил за избирането на папа, който да му бъде предан. Този път претендентите били повечко и сделката му излязла доста по-скъпо: на кардиналите били раздадени петнадесет милиона. И то по времето, когато поданиците на Людовик XIV буквално измирали от глад! Независимо от внушителността на сумата дебатите траяли много дълго и до последния момент резултатът от, изборите не можел да се предскаже. След шестмесечна борба под името Инокентий XII[2] папа станал протежето на Людовик XIV. Новият първосвещеник бил извънредно ловък. Той могъл да използва влиянието на отец Лашез и да издейства чрез него анулирането на всички едикти и ордонанси, които влизали в противоречие с интересите на римската курия.

Инокентий XII умрял заедно със своя век — в 1700 година. Малко преди смъртта си той не пропуснал да си спомни за всесветското опрощаване на греховете. Юбилеят от 1700-та година, както и всички предходни, дал великолепни печалби. Огромни количества злато потекли от всички християнски страни в съкровищницата на Ватикана. Но самият свети отец бил лишен от възможността да се възползва от плодовете на това доходно мероприятие.

Два месеца след неговата смърт новият папа, Климент XI[3], намерил апостолските сандъци пълни догоре — факт, който рядко се среща в аналите на историята на папството.

[1] Александър VIII — папа (1689–1691 г.). ↑

[2] Инокентий XII — папа (1691–1700 г.). ↑

[3] Климент XI — папа (1700–1721 г.). ↑

Пашите на църквата

Скоро след възкачването на Климент XI на апостолския трон Рим бил сполетян от страшно бедствие. След поройни дъждове Тибър излязъл от бреговете си, залял нивите и унищожил всички посеви. Започнал глад: населението стигнало дотам, че се хранело с трева.

Смъртността била огромна. Епидемиите косели хората с хиляди. Към всички нещастия се прибавило и земетресението, което за петнадесет минути съборило цели квартали и погребало под развалините сума свят.

Градът изпаднал в ужас и отчаяние. Измъчено от глада й треската, населението протягало ръце към светия престол. Но Климент XI, както и преди, си седял на трапезата, без да му идва на ум, че може да посъкрати малко менюто си.

Римляните негодували и затова, защото знаели какви огромни богатства са натрупани в папската хазна благодарение на неотдавнашния юбилей и не можели да си представят, че тия колосални суми вече са изхарчени. Въпреки това папата не извадил от джоба си нито едно екю, за да облекчи бедственото положение на своя народ. Той се ограничил с няколко декрета, които някои историци преценяват като твърде мъдри. Ние не искаме да оспорваме тази оптимистична преценка, но все пак смятаме, че за умиращия от глад и най-хубавият декрет не струва колкото един чувал жито.

Декретите на папата освободили от данъци онези граждани, чиито домове били разрушени от земетресението. Милосърдният отец временно се отказвал да граби бедняците, които нямали пукнат грош! Освен това той решил да отлъчи от църквата онези духовни лица, които пиянстват и се отдават на оргии по времето, когато Рим търпи бедствия!

За да оценим достойно папската була, ние сме длъжни да отбележим, че духовниците от всички категории и особено кардиналите и епископите притежавали по онова време огромни средства: това били единствените хора, които не пострадали от станалото.

Понеже били по-щедри от папата, те оказвали на една част от населението помощ, при това твърде своеобразна. Под формата на благодеяние те подхвърляли на гладните жалка милостиня, като купували на безценица най-красивите девойки и жени на Рим. Долните духовници спекулирали с народните бедствия — всеки от тях си направил по един същински харем. Девойките и дори децата се продавали за къшей хляб. Предлагането многократно надхвърляло търсенето и нещастниците треперели от страх да не ги отхвърлят. Майки водели дъщерите си, мъже — своите жени, и тежко и горко на онази, която имала нещастието да не се хареса: църковните изверги не давали нищичко даром.

Климент XI не смятал за нужно да прекрати безобразията. Но възмущението на гражданите придобило такива размери, че папата започнал да се опасява от въстание: тогава разгневеният народ би наказал свещениците, епископите и кардиналите, а можел да не прости и на самия него. И Климент обнародвал була, с която нареждал на всички представители на римското духовенство да върнат по домовете жените и девойките, намиращи се в дворците им.

Светият отец искал чисто и просто да свали отговорността от себе си. Той не можел да не знае, че декретите не ще променят създалото се положение, докато не бъде премахната причината, изправяща красивите римлянки пред алтернативата — проституция или смърт.

Духовенството станало по-предпазливо и се престорило на покорно. Публичният скандал бил избягнат — точно това искал и първосвещеникът.

Църковни палячовци

Когато твърдял, че няма пари да помогне на пострадалите. Климент XI може и да е казвал истината. Също като повечето си предшественици папата пръскал огромни суми за своите роднини, а освен това не ограничавал и себе си, когато станело дума за удоволствия.

И все пак ни се струва извънредно странно, че несметните богатства, натрупани в подземията на Ватикана в резултат на световния юбилей, са могли да бъдат похарчени мигновено. Макар и да не се отличавал с особено целомъдрие, Климент XI все пак не бил от онези, които се разоряват заради жени.

В това, че апостолската хазна се опразнила бързо, ни кара да вярваме едно обстоятелство: според, някои авторитетни историци по време на изборите кардиналите поискали огромни суми за своите гласове, тъй като не желаели да изтърват благоприятната ситуация. По този начин те разделили помежду си щедрите дарения на благочестивите християни. Затова е твърде вероятно, че още на другия ден след избирането си Климент XI е разполагал с твърде скромни средства, сякаш юбилейният празник не е бил организиран.

Поведението на кардиналите потвърждава нашето предположение. В такова време, когато всеки жизнено необходим продукт представлявал недостъпен лукс за хората със средни доходи, кардиналите не си отказвали нищо. Ако парите, които се харчели за оргии, бъдели раздадени на населението, щяло да има хляб за всички. Подкупите също увеличавали доходите на кардиналите. Впрочем, напълно възможно е, че те са щели да водят по-умерен живот, ако не им бил паднал от небето този нов, извънреден източник за забогатяване.

Съвсем достоверен е фактът, че още преди да се минат шест години от възкачването на Климент XI на престола, недостигът на пари го принудил да обяви нов юбилей, който дал същите великолепни резултати.

Човешката глупост е толкова необяснима, колкото и деянията господни!

При избирането на папа кардиналите обикновено преследвали две цели: да продадат по-скъпо гласовете си и да изберат най-престарелия, най-болния и най-грохналия кандидат, което им гарантирало, че в най-скоро време ще се повтори процедурата, осигуряваща на повечето от тях нови печалби, а на някои и надеждата да получат тиарата.

Климент XI бил само на петдесет години, но за него членовете на конклава изглежда са направили изключение, понеже той се решил да изпразни в тяхна полза апостолската хазна.

Склонни сме да мислим, че Климент XII[1] е станал папа само защото бил прехвърлил осемдесетте и можела да се очаква скорошната му кончина. И въпреки че умствено вече доста издишал, той проявил чисто църковна съобразителност, скривайки един свой недостатък, който според приетите правила напълно го лишавал от възможността да заема апостолския трон. Той бил сляп, а колегите му, кардиналите, дори не подозирали това. Какви ли мерки е трябвало да взема този честолюбив старец, за да не забележи никой, че той е лишен от зрение.

Климент XII бил избран след четиримесечни задкулисни комбинации, безсрамни интриги и пазарлъци. За да се споразумеят най-сетне кардиналите, трябвало да настъпи още едно непредвидено събитие. Мястото, където ставали техните съвещания, внезапно било нападнато от… дървеници. Те били толкова много, че техни преосвещенства не можели да се справят с тях. И затова решили да прекратят час по-скоро дебатите.

Наистина съвсем откровено може да се каже, че Климент XII дължи избирането си на дървениците.

Но изборът насмалко не бил анулиран. Когато дали на папата да подпише акта за избирането, той сложил подписа си напреки върху текста, а не под него. За щастие, единственият посветен в тайната му духовник навреме проявил досетливост и прекатурил мастилницата. Благодарение на неговата съобразителност слепотата на Климент XII не била открита. Актът бил преписан, но този път слепецът се погрижил ръката му да бъде насочвана от духовника.

* * *

През понтификата на Климент XII в Париж избухнала същинска епидемия на религиозна лудост.

Възползвайки се от невежеството на масите, неколцина свещеници разпространили слуха, че на гробовете на някои духовници стават чудеса. Между тия свети покойници имала един дякон.

Тъй като този дякон бил популярен, свещениците построили за него великолепен мавзолей. Те уверявали, че болните, които идват да се молят и да оставят тук своите дарове (това обстоятелство е доста съществено!), оздравяват. Ужасни рани изчезвали магически (никой от вярващите, разбира се, не подозирал, че тия рани били най-обикновена бутафория). Авторитетът на светия изцелител се покачил неимоверно.

Броят на поклонниците нараснал толкова, че за да се избегне навалицата, в оградата на гробищата трябвало да бъдат направени дванадесет входа. Преди да стигне до гроба, човек трябвало да чака няколко часа. Наистина спектакълът който продължавал денонощно, компенсирал с лихва всички неудобства.

Зад специална ограда, където посетителите се пускали само срещу пари — казва Лашатр, — тичали, подскачали и играели полуголи мъже и жени. Те падали ничком в конвулсии и продължавали да се тресат с такава сила, че не било ясно как издържат. Стотици хора се търкаляли по земята, гърчейки се по най-неприличен начин. По онова време свещениците се ползвали с такова огромно влияние, че властите дълго време гледали през пръсти на разюзданите хороводи около мавзолея в гробищата.

В края на краищата сцените на религиозна лудост станали толкова неприлични, че цивилните власти се видели принудени да затворят гробищата.

На другата заран на портата се появила епиграма, написана от някой набожен шегобиец:

Днес кралят забрани по тез места

на господ-бог да прави чудеса.

Обаче свещениците не мирисали. Те преместили представленията си на други места, чийто брой растял успоредно с появяването на нови привърженици на фанатичните епилептици.

Скоро, пише Лашатр, се появили близо осемстотин чудотворци, или смахнати, които уреждали съвсем неприлични спектакли. Главните роли в тези религиозни сатурналии се изпълнявали от жени и девойки. Те се специализирали най-много в акробатическите упражнения. Някои подражавали на източните фокусници и се въртели с такава скорост, че на зрителите им се завивал свят. Други се гърчели с цялото си тяло, като съпровождали своите движения с дрънкането на хлопки. Трети викали присъстващите, карали да ги събличат голи, след което настоявали да коленичат пред тях и да им оказват помощ. Често пъти помощта имала твърде чудноват характер.

След като изпаднали в транс, страдащите от делириум тременс лягали на земята и заповядвали на своите последователи да скочат върху корема им и да ги тъпчат, сякаш се намират в кораб за изцеждане на гроздов сок. Понякога те карали да ги теглят за ръцете и за краката и искали едва ли не да ги разкъсат на четири; в други случай молели да ги разтягат със скрипец, да им извиват гърдите с клещи, да им пронизват езика със сабя.

Имало и такива, които свещениците приковавали за дървен кръст, след което започвали да ги налагат с тояги по главата, гърдите и корема. Някои изтърпявали от шест до осем хиляди удара. Млади момичета ходели по ръце надолу с главата, при което пеели и никак не се грижели за благоприличието. След това те се изправяли, скачали на раменете на свещениците, завличали ги в леглото, прегръщали ги и после ги изритвали на земята.

По времето, когато свещениците подкрепяли религиозното безумие, славната плеяда на енциклопедистите[2] обявила война на църквата и й нанесла такъв удар, че тя никога вече няма да дойде на себе си.

Безсмъртният Волтер хвърлил в лицето на теократичния свят войнствения призив: „Смажете гадината!“[3]. Заедно с него се впуснали да освобождават човешкия разум Русо[4], Монтескьо. Даламбер[5]. Мнозина прославени учени тръгнали по стъпките на Галилей, опровергавайки библейските приказки. Пламнала битка между науката и религиозните предразсъдъци, между справедливостта и тиранията на свещениците.

[1] Климент XII — папа (1730–1740 г.). ↑

[2] Дейци на епохата на Просвещението, материалисти и атеисти, които сътрудничели в многотомното издание „Енциклопедия, или тълковен речник на науките, изкуствата и занаятите“ (1751–1757 г., 1765–1772 година). В този кръжец влизали Волтер, Монтескьо, Дидро, Холбах, Хелвеций, Кондиляк, Даламбер, и Русо. ↑

[3] т.е. католическата църква. Крилат призив на Волтер, с който той обикновено завършвал писмата си до приятели. ↑

[4] Русо, Жан Жак — виден френски философ и писател, представител на радикалното дребнобуржоазно крило на просветителите (1712–1778 г.). Неговите произведения („За обществения договор“, „Разсъждение за произхода и основите на неравенството“, „Емил“ и др.) упражнили голямо въздействие върху най-видните дейци на френската революция. ↑

[5] Даламбер, Жан Льорен — виден френски математик и философ-просветител (1717–1783 г.). Заедно с Дидро редактирал „Енциклопедията“; написал предговора към нея, в който се прави класификация и материалистически анализ на развитието на науките. ↑

И светците могат да си имат неприятности

Един от триковете, към които папите прибягвали, за да развържат, кесиите на вярващите, действал без засечка. Имаме предвид канонизирането на тези или онези покойници. Тази церемония всеки път ставала повод за безсрамно обирджийство и редовно носела на папите значителна сума, само една част от която отивала за църковни нужди.

Да провъзгласиш за светец един монах от своята обител било извънредно доходна работа: всяка кост вършела чудеса и скелетът на канонизирания ставал източник на изобилни и постоянни приходи.

Разбира се, манастирите, които искали да се обзаведат със собствени светци, трябвало да платят на папата за канонизирането доста пари.

Но колкото и големи да били сумите, манастирите никога не се пазарели, тъй като знаели, че не могат и да мечтаят за по-добро капиталовложение. Светият отец се държи с нас като мошеник, мислели монасите, но вярващите стократно ще ни върнат това, което той ни отнема.

Климент XII изфабрикувал близо половин дузина светци.

Канонизирането на Винсент де Пол[1] било посрещнато във Франция с явно неодобрение. Обикновено страните много се гордеели, когато някои техен съотечественик получавал венеца на светия. Обаче основателят на ордена на мисионерите (на когото по-късно свещениците създали реномето на благодетел) бил намразен от съвременниците си за своята жестокост. Посмъртната си слава Винсент де Пол дължи на кървавото усърдие, проявено от него спрямо враговете на папството. Дори Климент XII с изумителен цинизъм признава това в своята була:

Тъкмо защото Винсент де Пол никога не преставаше да внушава на краля, кралицата и министрите, че трябва да преследват своите поданици, бунтуващи се против римската църква, ние го включваме в списъка на светците, за да го възнаградим за изтребването на онези, които подобно на янсенистите, упорстваха в своята заблуда… Ние го въздигаме в редиците на небесното войнство, защото макар да е вярно, че самата църква се отказва да пролива кръв, все пак трябва да признаем, че тя се опира на съдействието на светската власт и никога не ще престане да търси помощта на кралете, за да принуди еретиците под страх от екзекуция и изтезания да приемат духовните лекове.

Когато се намирал на смъртно легло, в 1659 година, Винсент де Пол поверил на един от приятелите си, старейшината народа д’Арженсон, запечатан плик, който трябвало да бъде отворен сто години след смъртта му. След изтичането на определения срок това било сторено от правнука на доверения му М. Полни в присъствието на Людовик XV[2] и още няколко души. Пликът съдържал своеобразна изповед, в която нейният автор заявявал, че само външно е принадлежал към католическата църква, а в действителност през целия си живот е споделял доктрините на сосенизма. Според неговите думи, той искал да запази истинската си вяра в тайна в продължение на сто години, тъй като бил сигурен, че дотогава заблудите на християнството ще бъдат изместени от истинския сосенизъм.

От всички еретически учения на епохата онова, което било свързано с името на Сосен, се смятало за най-опозиционно спрямо католическата религия. То отричало божествеността на Христос, както и съществуването на светия дух. Сосенистите не вярвали в шестдневното сътворение на света и обяснявали неговото възникване с трансформация на материята, която се подчинява на една всемогъща воля, наричана от тях бог. Те отричали догмата за изкуплението на греховете и придавали на вярата второстепенно значение, защото смятали, че за хората трябва да се съди само по техните дела. Според учението им последното разкаяние нямало изкупително значение. Те не вярвали в първородния грях, отричали, че смъртта е последица от непослушанието на Адам и Ева, и твърдели, че това е неотменим данък, който всяко живо същество трябва да плати рано или късно на природата.

Признавайки заедно с християните безсмъртието на душата, те отхвърляли догмата за вечните мъки. Те казвали, че бог олицетворява абсолютната справедливост и може да наложи само такова наказание, което отговаря на извършената грешка.

Дори този непълен преглед дава представа за дълбоките разногласия между сосенизма и католическата религия. По такъв начин Винсент де Пол яростно преследвал враговете на папизма, а в душата си презирал вярата и обредите, защищавани от него с такава жестокост. Отричайки божествеността на Исус Христос, той избивал онези, които оспорвали на представителите на този Христос претенциите им за непогрешимост. Всъщност Винсент де Пол напълно заслужил да фигурира в компанията на канонизираните от църквата почтени бандити.

Още предшественикът на Климент XII се опитвал да провъзгласи този кървав мошеник за светец, обаче се натъкнал на енергичен протест във Франция и не посмял да осъществи проекта си. Булата, която цитирахме, била посрещната от съотечествениците на Винсент де Пол с не по-малко недоволство. Но в края на краищата Людовик XV започнал да преследва противниците на Винсент де Пол и той окончателно бил утвърден като светец.

[1] Винсент де Пол — френски свещеник (1576–1660 г.), основател на конгрегацията „Милосърдни сестри“, прославил се с жестокостта си спрямо еретиците. ↑

[2] Людовик XV — френски крал (1715–1774 г.). ↑

Бунтът на расата

След Климент XII на папския престол се възкачил кардинал Ламбертини, прочут като остроумен шегаджия. Във всеки случай той бил съобразителен човек и добре знаел колко струва религията, в която виждал доходен занаят. С други думи, за него нямало съществена разлика между расото и обикновеното плашило.

Той бил получил задълбочено и разностранно образование, но явно изпитвал по-големи симпатии към поетите, отколкото към учените и писателите-историци. Но това не му попречило да се занимава със скучни богословски изследвания и естествено, от честолюбие, а не за собствено удоволствие, да съчини цели шестдесет тома, посветени на тези скучни теми. Той отдавна бил хвърлил око на най-висшия духовен сан и преодолявайки отвращението си, се впуснал настървено в лабиринтите на църковната юриспруденция.

„Упрекват ме — казвал той, — че много често съм общувал с Тасо[1], Данте и Ариосто. Но нима не е известно, че за мен четенето на тези автори представлява приятно питие, което ми помага да смилам грубата храна на тъпите църковни кулинари? Тия поети ме възхищават, с блестящото си изкуство в само с тяхна помощ аз мога да изтърпя религиозните безсмислици.“

Ламбертини обичал светския живот. Неговият весел характер и остроумните му изказвания, често пъти поръсени с двусмислени шеги, привличали бляскавата и развратна римска аристокрация. Той не се отличавал с особено строг морал и често пъти светските победи го отвеждали в будоарите на прекрасните патрицианки.

По времето на Климент XII Ламбертини сметнал, че трябва да се подготви за издигането на своята кандидатура, и рязко променил начина си на живот. Без да се отказва от галантните похождения, той гледал да не се вдига шум около него, забулвал приключенията си в тайна и престанал да се появява във веселата компания на своите стари познати. На пръв поглед той бил укротил буйния си характер. А фактически всичко си останало както преди, спазвало се само външното благоприличие. Църковните сановници са благосклонни и към най-развратните си подчинени, стига те да прикриват умело греховете си. Само шумният скандал е грях, който се наказва най-строго.

Тактиката на Ламбертини, разбира се, не можела да излъже кардиналите, които имали голям опит в работите от този род. А дори и да успеел да ги заблуди, това ни най-малко не би увеличило шансовете му за успех. Кардиналската колегия не проявявала никакъв стремеж да сложи начело на църквата един суров човек: той неминуемо би стоварил своя гняв върху нравите на висшето духовенство.

След няколко месеца, когато видял, че кардиналите са изтощени от безкрайните дебати, Ламбертини се обърнал към тях с реч, която завършил със следните думи:

Ако желаете да имате за първосвещеник светец — вземете Готи, ако искате ловък политик — изберете Алдобрандини, а ако предпочитате разбран човек — гласувайте за мен.

Кардиналите се разсмели и гласували за шегобиеца. Той бил провъзгласен за папа под името Бенедикт XIV[2].

През първите години от понтификата си той се показал твърде либерален в религиозните въпроси. Това било съвсем естествено: този човек смятал, че догмите на католицизма са абсурдни и вярата в тях кара всеки разумен и образован човек да се черви.

Обаче либерализмът и мъдростта му се изчерпали много бързо и той скоро станал послушно оръдие на йезуитите. Един от главните членове на тази фанатична организация, парижкият архиепископ Кристоф де Бомон[3], решил на всяка цена да тръгне по стъпките на прочутия свети Доминик и да прослави името си с грандиозно изтребление на друговерци. Него не можело да го задоволи избиването на неколцина еретици, той мечтаел за колосални кланета, за безброй клади, за реки от кръв.

След като се наговорил с неколцина от най-влиятелните си колеги, Бомон замислил да възстанови във Франция трибуналите на инквизицията. Но той бил твърде предпазлив, за да действа прибързано, и затова на първо време се задоволил да предложи на папата един законопроект, насочен срещу янсенистите, мотивирайки се с обстоятелството, че успехите на сектата налагат прилагането на по-строги мерки.

Бенедикт XIV одобрил предложенията на архиепископа, но парламентът отказал да утвърди исканите от жестокия прелат репресии. Тогава йезуитите обвинили членовете на парламента, че са закрилници на еретиците. Людовик XV, който бил зает повече с любовниците си, отколкото с държавните работи, не ликвидирал навреме разгарящия се конфликт. Кристоф де Бомон видял, че кралят бездейства, окуражил се и започнал да преследва и другите секти.

Светската власт вече не можела да защити от йезуитите онези граждани, които отказвали да се подчинят на исканията на църквата. За мъжествената съпротива срещу тиранията мнозина заплатили е имотите и дори с живота си. Безмилостните свещеници ги преследвали чак до смъртта им.

Фаворитката на краля, красавицата маркиза Помпадур[4], която преди това одобрявала идеите на енциклопедистите, внезапно започнала да действа ръка за ръка с йезуитите. Благодарение на подкрепата на тази жена, която била фактическият управник на Франция, последователите на Лойола безнаказано подкопавали авторитета на светската власт. Всяко бръснато теме се гордеело с непокорството си спрямо властите. Най-сетне на парламента му омръзнало да обстрелва безполезно свещениците с укази и той решил да вземе мерки срещу главния подстрекател — парижкия архиепископ.

Това станало при следните обстоятелства:

„Един фанатичен свещеник отказал да причести сестра Перепетун, монахиня от манастира «Св. Агата» — съобщава историкът Лашатр. — Тогава парламентът извикал фанатика, за да му поиска обяснение. Той не се явил лично, а изпратил своя клисар, на когото наредил да каже, че свещеникът е действал по специалното нареждане на Кристоф де Бомон, парижкия архиепископ. Още начаса в епископския дворец била изпратена делегация, за да принуди прелата да причести болната. Негово преосвещенство нагло отвърнал, че отговаря само пред папата, че се смята за задължен да дава обяснение за мотивите на своето поведение единствено на краля и че не ще се унижи дотам, да отговаря пред някакви си нехранимайковци, които уж представляват народа.

Парламентът дал архиепископа под съд, свикал перовете[5] за разглеждане на делото и наложил запор на неговите доходи. Със съдействието на кралския съвет маркиза Помпадур отменила това решение и забранила да се свикват перовете. Членовете на парламента настоявали за свикването им. Но Людовик XV го забранил, заплашил съветниците, че ще заповяда да ги арестуват, и дал нареждане да бъде отвлечена от манастира монахинята — неволната причина за конфликта.

Остава ни да добавим, че горката умирающа била изпратена в затвора.“

Варварският акт възмутил всички членове на парламента. Един от най-достойните оратори на почтеното събрание имал мъжеството да заклейми с подходящи за случая изрази нареждането за ареста и убедил всички съветници още в момента на заседанието да напишат енергичен протест против престъпната благосклонност на краля към Помпадур и йезуитите. Людовик XV отказал да приеме делегатите, които били упълномощени да му връчат посланието на парламента. Тогава камарите решили да не прекъсват заседанията си, докато монархът не вземе под внимание техните искания. Йезуитите много ловко погъделичкали самолюбието на краля и той заповядал да арестуват съдиите. Едни от тях той хвърлил в затвора, а други интернирал в отдалечени градове. Опиянените от успеха свещеници започнали да гледат на Париж като на завоювана от тях територия. Техните злоупотреби възмутили всички слоеве на населението, Людовик XV се изплашил от последиците и върнал интернираните, а арестуваните освободил.

Йезуитите били вбесени от неочаквания обрат и се втурнали да възстановят предишното си влияние.

По тяхна инициатива неколцина епископи изпратили на Людовик XV послание, в което доказвали, че кралят излага на голяма опасност своя престиж, като застава на страната на философите, против учениците на Лойола. Деспотизмът, жестокостта и нетърпимостта на духовенството проличават изключително ясно в този шедьовър, който възпроизвеждаме съвсем дословно:

Ваше величество! Неотложен дълг ни подтикна да коленичим в подножието на трона, за да Ви предупредим, че гъстият дим, за който се говори в свещените книги, изригва от бездната, затъмнява слънцето и заплашва да се разпространи по цялото кралство. Знайте, че кралската власт е несъвместима със свободата, за която настояват французите, със свободата на словото и печата. Знайте, че е в интерес на кралете да поддържат обскурантизма и да не позволяват на дръзките умове да разсъждават за произхода на култовете и властта. Недейте забравя, че тронът и олтарът са неразделни, че кралете не са в състояние да се ползват разумно от властта си без съдействието на свещениците и че би било изключително непредпазливо да предприемате действия срещу тях, на страната на народа. Пазете се да не би хората, подучвани от философите, да свикнат с мисълта, че онези, които ги управляват, са узурпатори, защото тогава монархията ще загине. Разни самонадеяни автори въстават срещу бога, философите събарят отначало храма на Христос, за да съкрушат след това трона на Цезар. Не допущайте тези убийствени действия, хвърлете в затвора опасните писатели, запушете устата на издателите и на ония, които в печата подпомагат разпространяването на пагубните идеи, проникващи във всички пори на обществото и развращаващи народа.

Унищожавайте, Ваше величество, гнъсните апостоли на свободата, накарайте ги да млъкнат под страх от непоносими изтезания и ужасни екзекуции!

Людовик XV отговорил на това послание твърде неопределено и епископите останали много недоволни. Тогава те изпратили писмо до папата, който, без да се колебае, признал тяхната правота и обнародвал заплашителна була, насочена срещу либералните идеи и техните пропагандатори.

Булата била в пълно противоречие с принципите на Бенедикт XIV. Този безбожник се превърнал в същински рекордьор на религиозната нетърпимост. Впрочем, нима вероломството не е присъщо на неговата професия?

Кралят бил склонен да не се подчини дори на нарежданията на папата, при това не от чувство за справедливост, а от страх, че в неговия мил Париж могат да избухнат безредици. Само изключителното безпаричие го принудило да даде на свещениците всички привилегии и облаги, за които те настоявали.

Кралят пръскал много пари за любовниците си и за разкоша в двореца. Парламентът категорично отказал да въведе нови данъци, като обяснил на монарха, че народът бедства. Но „любимият“ Людовик не пожелал да се съобразява с такива нищожни доводи: на него му трябвало злато и никак не го интересувало, че поданиците му ще измрат от глад.

Тогава духовенството му предложило пари — естествено, при известни условия. Кралят ги приел без никакви възражения. И йезуитите отново си възвърнали могъществото във Франция.

Това не им попречило да организират покушение срещу „любимия“ Людовик. Такава е благодарността на добрите отци! Именно след отстъпките на този крайно глупав монарх направил своя опит за покушение Дамиен[6], един фанатичен изпълнител на зловещите планове на йезуитите, които имали намерение да качат на престола безкрайно предания на техния орден престолонаследник. По време на разпитите Дамиен правел всичко възможно, за да възбуди подозрение срещу най-влиятелните членове на парламента. Йезуитите искали да убият с един куршум два заека: да объркат съдиите и общественото мнение и да стоварят моралната отговорност за престъплението върху философите. Но абсурдността на неговите обвинения била толкова очевидна, че те не излъгали никого.

Планът на йезуитите се провалил окончателно; кралят разбрал с какви хора има работа и започнал да търси сближаване с парламента, като му възвърнал всички отнети преди това права.

Дори папата, който бил помолен от йезуитите за ходатайство, не пожелал да се намеси, за да не се компрометира. Нещо повече, той издал була, в която упълномощавал министър-председателя на Португалия да преразгледа по свое усмотрение привилегиите, дадени на йезуитите в това кралство.

Тази була била последният акт на Бенедикт XIV, който починал в 1758 година на осемдесет и три годишна възраст.

[1] Тасо, Торквато — прочут италиански поет (1544–1595 г.), автор на епичната поема „Освободеният Ерусалим“, посветена на първия кръстоносен поход. ↑

[2] Бенедикт XIV — папа (1740–1758 г.). ↑

[3] Кристоф де Бомон — парижки архиепископ (1703–1781 г.). Известен е и с това, че атакувал романа на Русо „Емил“. ↑

[4] Жана Антоанета Поансон — могъща фаворитка на Людовик XV, която играела голяма роля в политическия живот на Франция (1721–1764 г.). ↑

[5] Пер — титла на представителите на висшата дворянска аристокрации във Франция и Англия. ↑

[6] Робер Франсоа Дамиен се опитал да убие Людовик XV с кинжал. Бил екзекутиран в 1757 г. ↑

Изгореният от доминиканците йезуит

Кардинал Карло Роцонико наследил Бенедикт XIV, като приел името Климент XIII[1]. Очаквайки резултатите от изборите, той решил, че трябва да изиграе една комедия. Блъснал настрана папските одежди, които му предстояло да облече, вдигнал ръце към небето и избухнал в ридания, способни да предизвикат само смях.

„Не! — възкликнал той. — Аз не съм достоен за такава чест! Защо дадохте гласовете си за мен? Бог ми е свидетел, че не съм искал това!“

Той крещял по този начин до момента, когато един кардинал се ядосал и предложил на своите колеги да се откажат от кандидатурата на Роцонико.

„Да зарежем тоя ревлю — казал той. — Щом като отказва да стане папа, на нас ни остава само да изберем някой друг.“

При тия думи Роцонико подскочил и веднага запял друга песен:

„За бога, недейте, съгласен съм!“ И чевръсто навлякъл върху себе си лъскавите ризи, символ на новия му сан.

Още щом се възкачил на престола, той проявил изключителна симпатия към йезуитите и открито заявил, че ще ги защищава от всички врагове, тъй като мразел либералните идеи.

Португалските йезуити се възползвали от топлите чувства на папата и започнали да ходатайстват за отменяне на булата на Бенедикт XIV. Те и преди това правели какво ли не, за да й противодействат, но предизвиканите от тях безредици в различни краища на страната бързо били потушени и довели само до затваряне на колежите им. Тогава те решил да убият краля и да се отърват от омразното им правителство.

Член на техния орден бил и ограниченият фанатик Габриел Малагрида, който твърдял, че се намира в пряк контакт с Исус Христос и с пресветата дева. Какво ли трябва да е било умственото равнище на владетелите и техните придворни, щом като те сериозно вярвали на това глупаво бълнуване! Йезуитът имал достъп и в най-аристократичните домове. Негова поклонничка била между другото една маркиза, чийто мъж преди това заемал много високо положение, но изпаднал в немилост. Поради това маркизата намразила крал Хосе I[2]. Йезуитите се възползвали от ситуацията и дали съответни инструкции на нейния духовник. Добрият Малагрида точно изпълнил нареждането на шефовете си, като внушил на маркизата, че убийството на краля е свято дело, и й обещал пълно опрощаване на всички грехове.

Вдъхновена от възможността да изкупи греховете си и в същото време да си отмъсти на краля, маркизата намерила съучастници. Неколцина дворяни, включително и мъжът й, подкупили професионални бандити и започнали да дебнат благоприятен случай. Той не ги накарал да чакат дълго.

Веднъж, когато кралят отишъл на любовна среща, заговорниците му подготвили засада. Планът бил изработен превъзходно и се провалил само поради едно непредвидено обстоятелство. Първият изстрел не улучил целта, а следващите два куршума се забили в кралската карета и засегнали съвсем леко седящия в нея крал. И тогава, вместо да продължи напред, както предполагали убийците, кралят заповядал на кочияша да подкара конете в обратна посока.

На другия ден участниците в заговора били арестувани. Осъдили ги на смърт и ги обезглавили (с изключение на маркизата, която била затворена в манастир). Що се отнася до йезуитите, съдиите категорично отказали да гледат делото. Въпреки очевидната им виновност набожните съдии заявили, че извършеното от свещеници престъпление не влиза в тяхната компетенция.

Обвиняемите на свой ред се обърнали към папата. Очаквайки неговото решение, Хосе I продължил да държи трима йезуити в затвора, а от останалите се отървал, като ги натоварил на един кораб и ги изпратил в Италия. Декретът за тяхното изгонване[3] ги осъждал като бунтовници и изменници, посегнали срещу кралската особа, срещу държавната власт и общественото спокойствие.

Когато се научил, че трима негови добри приятели се намират на топло, а всички останали членове на ордена са изгонени от Португалия, Климент XIII побързал да изпрати на краля високомерно и грубо писмо. Той му заповядал да освободи затворниците, да върне останалите йезуити в страната и да възстанови всичките им права и привилегии. Заявявайки, че не може да разбере как е посмял монархът да вдигне ръка срещу благочестивите отци, папата го заплашил с най-сурово наказание, ако заповедите му не бъдат изпълнени незабавно.

Наглостта на светия отец принудила Хосе I открито да скъса с Рим. Наистина той не се решил да накърни привилегиите на духовенството и да даде под съд заговорниците йезуити, но все пак намерил начин да се отърве от Малагрида, който според него бил най-виновен за покушението: той предал фанатика на заклетите врагове на йезуитите — доминиканците. Доминиканците мразели йезуитите открай време, защото ги смятали за най-опасните си конкуренти, а кралят можел да бъде сигурен, че с Малагрида ще се отнесат така, както ако беше паднал в ръцете на професионален палач. Нещастникът наистина бил изгорен жив като еретик и лъжепророк.

Ето още един трогателен пример за кротостта на служителите на църквата.

[1] Климент XIII — папа (1758–1769 г.). ↑

[2] Хосе I — португалски крал (1750–1777 г.). ↑

[3] Йезуитите били изгонени от Португалия в 1759 г. и орденът бил забранен. ↑

Поражение на йезуитите

Климент XIII се нагърбил с тежко бреме, като поел защитата на йезуитите. По-нататък той започнал да съжалява за това, но било много късно.

След като учениците на Лойола били изгонени от Португалия, техните френски събратя продължили престъпната си дейност и по този начин дали на парламента пълното основание да вземе срещу тях онези строги мерки, за които настоявало общественото мнение.

Йезуитите изпратили на остров Мартиника отец Лавалет, който бил смятан за умен човек и отракан търговец. В колониите мисионерската дейност и религиозната пропаганда служели само като предлог: истинската цел била големите печалби от търговията с екзотични стоки, която носела особено големи изгоди поради това, че йезуитите без никакви угризения на съвестта карали туземците да им работят срещу едно-единствено възнаграждение — обещанието за райско блаженство. Фактически под прикритието на мисиите навсякъде възниквали търговски предприятия. Така наречените апостоли били най-обикновени търгаши. Те донасяли със себе си католицизма и догмите, а срещу тях изнасяли захар, кафе и т.н.

Назначеният за началник на йезуитската мисия в Мартиника Лавалет си осигурил неограничен кредит в една от най-влиятелните лионски банки. Френският свещеник отец Форестие се уговорил с банкерите, че те ще изплащат всички полици на Лавалет при устната гаранция на Исусовия орден. Естествено, по-правилно би било да се сключи писмен договор, но служителите на църквата не искали да се опетнят, занимавайки се открито с финансови операции — това би било скандал! Но банкерите им вярвали. Известно време те предоставяли доста големи суми, които им се компенсирали до стотинка ту в брой, ту във вид на изпратените от отец Лавалет стоки. Работата стигнала дотам, че банкерите му отпуснали един заем в размер на повече от два милиона франка. След като получили от Мартиника съобщение, че са им изпратени няколко кораба, натоварени с ценни стоки, чиято стойност надхвърляла дълга, банкерите престанали да се безпокоят за каквото и да било. Те никак не се разтревожили дори тогава, когато им било съобщено с писмо, че корабите са пленени от англичаните. Какво рискували те? Нали имали гаранцията на най-богатия орден?

Банкерите поискали от великия магистър на йезуитите да осребри полиците. И тогава им било заявено, че според статута на ордена висшите началници могат да освобождават подчинените си от поети задължения, когато изпълнението им ще навреди на цялата организация.

В отговор на всички доводи на горките банкери йезуитите продължавали да настояват, че имат правото да мамят наивните хора, които разчитат на тяхната честна дума.

Един от банкерите решил да замине за Париж и да потърси помощта на висшите йезуитски сановници. Но те останали глухи за неговите молби. Тогава той се опитал да ги умилостиви, като описал мизерията и позора, които заплашват него и съдружниците му, понеже банкерската фирма не ще може да понесе загубата на двата милиона.

„Ние няма да преживеем катастрофата — казал той, — и вие ще станете причината за нашето самоубийство.“

Благочестивите йезуити хладнокръвно отговорили, че те ще „отслужат по една литургия за упокой на душите им“.

Банкерите нямало какво да правят и се обявили за неплатежоспособни, след което предоставили цялото си имущество на своите кредитори. Но информираните за причината на краха кредитори решили да привлекат с общи усилия отец Лавалет към отговорност.

Йезуитът на свой ред също получил от началниците си нареждане да обяви фалит. Но трикът не сполучил. Срещу целия орден било заведено съдебно дело, което трябвало да се гледа от парижкия парламент.

Йезуитите много добре познавали неподкупността на своите съдии. Но те предполагали, че ще бъде достатъчно да се скрият зад статутите на своята организация, за да опровергаят каквато и да било солидарност с агента си от Мартиника.

Те били обвинени в организирането на мним фалит и в преднамерено мошеничество от страна на отец Лавалет, целящо да разори неговите кредитори. В Мартиника йезуитската мисия притежавала обширни земи, движими имоти и парични ценности, чиято стойност многократно надхвърляла сумата, която трябвало да бъде компенсирана на банкерите срещу изплатените от тях полици. В тази ситуация фалитът на Лавалет означавал явна симулация, но дадените под съд йезуити не искали да признаят това.

Защитата им се ограничила в позоваването на оня параграф от статута им, според който индивидуално спечелените от даден член на ордена пари принадлежат на ордена, докато орденът винаги има правото да отнесе за негова лична сметка операциите, водещи до материален ущърб.

Опирайки се на това чудовищно твърдение, учениците на Лойола имали непредпазливостта да връчат на съдиите своите тайни статути.

Тъй като за разглеждането им било необходимо доста време, парламентът започнал с това, че квалифицирал ордена като единна организация, подчинена на своя магистър, и постановил, че орденът трябва да плати издадените от отец Лавалет полици.

Йезуитските главатари твърде късно разбрали колко са усложнили положението си. За да смекчат по някакъв начин последиците от фаталната си грешка, те побързали да изпълнят решението на съда, а след това поискали да им бъдат върнати компрометиращите ги документи.

Но около чудовищните статути се вдигнал такъв шум и общественото мнение било толкова възбудено, че парламентът вече не можел да потули делото. Той категорично отказал да удовлетвори пратениците на последователите на Лойола, които ставали все по-омразни на народа.

Всички класи на обществото настоявали за изгонването им. Йезуитите били принудени да признаят, че са надценили могъществото си, предполагайки, че могат да се занимават открито и безнаказано с долни афери. Тогава те се обърнали към нунция на Климент XIII.

По тяхно искане бил образуван съвет от тридесет епископи, на който било възложено да извърши разследване успоредно с парламента. Съвсем естествено е, че прелатите преценили конституцията на йезуитите като безупречна и постановили да се прекрати делото.

Но в края на краищата парижкият парламент взел едно превъзходно мотивирано решение, което с право може да се смята за своеобразен шедьовър.

То давало кратка история на ордена на йезуитите от деня на основаването му и съдържало списък на декретите, издадени във Франция както в подкрепа на йезуитите, така и против тях. Декретите в тяхна полза се цитирали, за да бъде показано, че йезуитите никога не са изпълнявали задълженията си и непрекъснато са давали повод за справедливи, сериозни упреци.

Специално се разглеждали основните трудове на благочестиви отци, където се поощрявали присвояването, богохулството, магьосничеството, астрологията, лъжесвидетелството, прелюбодейството, содомията, кражбата и убийството, включително и убийството на монарха.

Давал се списък на кралете, князете, епископите и папите, убити от последователите на Игнатий Лойола.

В заключението теорията и практиката на йезуитите се преценявали като „подкопаващи всички принципи на религията и честта, оскърбяващи християнския морал, насочени срещу правата на народите и неприкосновеността на кралските особи“.

„Поради това институтът на йезуитите трябва да бъде забранен безпрекословно на територията на цялото кралство, на кралските поданици завинаги се забранява да подпомагат ордена или да молят за неговото възстановяване, както и да посещават колежите, пансионите, семинарите и конгрегациите на гнъсните свещенослужители. На последователите на Игнатий Лойола се препоръчва да напуснат всички училища, манастири и учреждения, независимо от това, под чие ръководство се намират те, да се уединят в което и да било място в страната, където трябва да живеят като обикновени граждани, като им се забрани да се заселват заедно, да се подчиняват на свой велик магистър и да носят облеклото на свещенослужители.“

Решението на парламента позволило на папата да прояви още веднъж симпатиите си към йезуитите. Той протестирал много остро срещу тяхното осъждане и заявил, че „всички забрани, укази, нареждания и декларации на светските власти във френското кралство, целещи унищожаването на Исусовия орден, трябва да се разглеждат като недействителни, лишени от сила и незаконни и никой не е длъжен да ги спазва, дори онези, които, са положили съответна клетва“.

Макар и неохотно, Людовик XV все пак утвърдил решението на парламента. Наистина след това той предложил на светия отец да възстанови във Франция йезуитската конгрегация при едно-единствено условие — да се променят в статутите на ордена параграфите, засягащи цареубийството. Той бил съгласен да защищава йезуитските гнусотии, стига да му се гарантира, че не ще стане жертва на синовете на Лойола.

Климент XIII рязко отблъснал подадената му ръка. „Да бъдат това, което са, или изобщо да не бъдат!“ — отговорил той.

Отношенията между френския крал и римския двор се изострили. След скоропостижната смърт на фаворитката на краля маркиза де Помпадур йезуитите пак започнали да плетат интриги. Те могли да издействат свикването на събрание на епископите, което взело решение за прекратяване на раздорите между светската власт и църковните авторитети.

Те обсипали с анатеми основните философски трудове, между които били „Енциклопедията“, „Анализът“ на Бейл, „Книгата на разума“ на Хелвеций, „Емил“, „Общественият договор“ и „Писма от планините“ на Жан Жак Русо, „Опит за нравите“, „Философски речник“, „Философска история“ и „Източният деспотизъм“ на Волтер.

Това се усладило на епископите и те заявили, че само църквата има право да обучава децата. По онова време те още мълчали по въпроса за прословутите права на бащите на семействата, с които толкова се перчат днес добрите клерикали. След това те взели още няколко решения, основани върху същия принцип — примата на католическата църква.

Парламентът отменил решенията на прелатското сборище. Тогава духовниците потърсили съдействието на краля, който отменил съдебния указ. Извънредно непостоянният Людовик XV буквално за миг се преизпълнил с разкаяние и в това настроение бил готов да направи на църквата какви ли не отстъпки. Но извоюваната от духовенството победа скоро се превърнала в тяхно поражение. Кралят внезапно се влюбил в някоя си мадмоазел де Роман; нейните прекрасни очички разпръснали мрачните мисли на монарха и го накарали да забрави за йезуитите, епископите и папата — с една дума, за всичко, което не интересувало новата му любовница.

Парламентът могъл да се възползва от ситуацията и в края на краищата издействал забраняването на ордена[1]. Предварително изселените от Париж йезуити тоя път направо били изгонени от Франция. Те намерили подслон във владенията на светия отец.

Тогава Климент XIII започнал да съжалява, задето е бил толкова добър спрямо йезуитите и ги е защищавал толкова безрезервно от нападки.

Португалия, Испания и Франция се избавили от благочестивите отци, които естествено се втурнали към могъщия си покровител.

Ордата на йезуитите наводнила Италия, което създало на папата доста тревоги. Той с тъга наблюдавал как доходите от неговите земи се стичат в ръцете на синовете на Лойола.

Опасявайки се от пълно разорение, той се видял принуден да прибегне към радикална мярка — да изхвърли йезуитите от владенията си. Но папата бил достатъчно хитър политик и прекрасно знаел колко е опасно да разярява членовете на всемогъщото братство. Затова, когато издал нареждането за тяхното заминаване, той обещал на йезуитите своето покровителство в онези страни, в които те решат да се настанят.

Той обнародвал була, отлъчваща в аванс от църквата онези монарси, които откажат на благочестивите отци убежище и предишните им привилегии. Но папските гръмове и мълнии вече не стряскали никого и не помагали на йезуитите.

[1] Решението на парламента било гласувано в 1761 г., а в 1764 г. орденът бил забранен и имуществото му конфискувано в полза на короната. В 1767 г. орденът бил забранен и в Испания. ↑

Климент XIV[1]

След смъртта на Климент XIII папа станал Антонио Ганганели, който приел името Климент XIV. Той бил син на лекар, получил образование при йезуитите, но спадал към ордена на францисканците.

Той не вземал участие в църковните разправии по времето на Климент XIII, тъй като се отнасял неодобрително към покровителстваните от него йезуити. След като се възкачил на престола и се запознал с решенията на правителствата, които били изгонили йезуитите, той издал в 1773 година указ за ликвидирането на омразния орден. В резултат на това Рим се помирил с всички католически държави в Европа.

Климент XIV бил сигурен, че йезуитите ще си разчистят сметките с него. Точно така станало: скоро след издаването на знаменития си указ той починал. Съвременниците не се съмнявали в това, че папата е бил отровен.

[1] Климент XIV — папа (1769–1774 г.). ↑

Пий VI и неговото семейство

След доста продължителни дебати на римския престол бил възкачен Пий VI[1]. Той произхождал от графски род и за разлика от предшественика си хранел най-горещи симпатии към йезуитите (и затова заемал високия пост министър на двора по времето на Климент XIII).

Но макар че бил мракобесник, той не можел да не се съобразява с изискванията на времето си. За неговия понтификат са характерни постоянните колебания и половинчатите мерки както в светската, така и в църковната политика.

Що се отнася до частния му живот, тук той напълно възстановил славните традиции на много свои предшественици. И двамата му незаконни синове били обсипани с привилегии.

На сина на Людовик той подарил графска титла и му предоставил неограничено право да тегли пари от апостолската хазна. Това дало възможност на надарения с търговски наклонности Людовик да се впусне в грандиозни спекулации със зърнени храни.

Прекрасна дейност за един син на свети отец!

Впрочем човек трудно може да реши кой е за предпочитане в това прелестно семейство. В семейните развлечения вземали участие папата, сестра му, която била в същото време и негова любовница, техните синове (едновременно и фаворити!) и една чудно хубава мома, която се падала и дъщеря на Пий. Майка й се намирала в любовна връзка с него още докато той бил кардинал.

Без да изпитват някаква ревност, те си съжителствали и сменяли партньорите си като по време на танц. На Пий VI дори му хрумнала гениалната мисъл да бракосъчетае своя възлюбен и своята любовница, т.е. да ожени брат и сестра, понеже бил баща и на двамата.

Младоженците били обсипани с внимание и подаръци. Малко преди това папата наградил младежа с титлата херцог де Брачи.

Сватбеният подарък на светия отец представлявал скъпоценно ковчеже, съдържащо десет хиляди златни дублона, броеница, невероятно ценни брилянти и колекция от медали, украсени със скъпоценни камъни. Освен това младоженецът получил земи, дворци и великолепни сребърни прибори, конфискувани от изпаднали в немилост сеньори и прелати.

За да докажат предаността си към първосвещеника, многобройните кардинали, епископи, аристократи и апостолски чиновници се почувствали задължени да изразят пред херцог и херцогиня де Брачи най-покорната си симпатия и да им поднесат голям брой богати дарове. Няколко зали във Ватикана били препълнени.

Освен това Пий VI решил да възкреси една старинна папска традиция и да привлече чуждите кралства за участие в това толкова знаменателно събитие.

Тъкмо по това време се били освободили от бременност принцесата на Астурия и френската кралица. На двете кралски отрочета папата изпратил от свое име и от името на племенницата си свещени пеленки. Въпреки този свят дар на единия от младенците му предстояло да се лиши от трона, на който по рождение трябвало да се възкачи.

Срещу своята не особено скъпа пратка користолюбивият папа се надявал да получи богати подаръци за обожаемите си деца. И наистина, версайският и мадридският двор побързали да изразят своята признателност за любезността на първосвещеника и върху младите съпрузи се посипали пари и скъпоценности.

Както в стари времена, Ватиканът всяка нощ се превръщал във вертеп. Освен първосвещеника, дъщеря му и двамата му синове в оргиите вземали участие разни хубавички пажове, дами и куртизанки, прелати, висши длъжностни лица и… чирачета от кухнята. Симпатиите на Пий VI били разнообразни: от църковната и светската аристокрация до малките чирачета от кухнята, към които той изпитвал особена слабост.

Всеки ден той отделял по няколко часа за своя тоалет, червял си устните, покривал с руж страните си, мажел се със скъпи благовония и се издокарвал със скъпи дантели като най-кокетната куртизанка. Той изпаднал в пристъпи на ужасен гняв, ако слугата не съумявал да го облече по негов вкус. Тогава той започвал да бълва груби ругатни, раздавал плесници и пускал в действие юмруците си. Веднъж той насмалко не убил един шивач, заради зле ушитата дреха.

В Рим толкова го мразели, че всеки път дори през време на религиозни тържества тълпата го посрещала със свиркане и дюдюкане.

[1] Пий VI — папа (1775–1799 г.). ↑

Пий VI — крадец и убиец

Неуморно, без да подбира средства, светият отец увеличавал богатството на незаконните си деца. Особени грижи той полагал за херцог и херцогиня де Брачи.

Предишният му фаворит, Ромуалд, минал на заден план, след като дълго време играел главната роля. Той отстъпил първенството на по-големия брат, номиналния съпруг на прекрасната Констанция. Ромуалд не бил особено разтревожен от новия каприз на вятърничавия баща. Натрупаното от него богатство било достатъчно голямо и той не се огорчавал много от положението си, затова продължавал да поддържа най-близки отношения с бащата, брата и сестрата, която се превърнала в снаха.

В ламтежа си да направи милото семейство още по-богато неговият родоначалник не се спирал дори пред престъпления и макар че бил много предпазлив, невинаги съумявал да прикрие своите дири. Заключение за това можете да си направите от следния правдив разказ.

Един милански богаташ на име Аманцио Лерпи решил да се премести в Рим, разчитайки, че близостта до светия отец ще освети и самия него. Набожността на Лерпи била безгранична, поради което той употребявал по-голямата част от приходите си за дела, наричани от свещенослужителите благочестиви. Тъй като се страхувал, че това солидно състояние ще бъде пръснато по манастири и други църковни учреждения, светият отец възложил на един йезуит да убеди Аманцио, че най-добре ще спаси своята душа, ако предаде цялото си имущество на херцог и херцогиня де Брачи. Когато актът за дарението бил подписан, папата лицемерно се престорил на смаян и започнал да уверява набожния глупак, че не ще позволи на племенника си да приеме такъв подарък. А в действителност той просто искал да накара Аманцио да потвърди дарението пред свидетели и по този начин да разпръсне подозренията, предизвикани от такава една необяснима щедрост.

Папата правилно бил отгатнал характера на този будала, който веднага започнал да умолява светия отец да не го лишава от щастието да се разпореди със своята собственост по начин, гарантиращ му спасение на душата и добро място на онзи свят. Най-сетне Пий VI се оставил да бъде убеден и прехвърлянето на имотите се състояло. Запазвайки верния тон до края, той дори убедил Лерпи да си запази една ежемесечна рента от петстотин екю.

Този фантастичен идиот имал племенница на име Мариана, на която бил настойник. Майката на момичето маркиза Виктория Лерпи била възмутена от това, че дъщеря й се лишава от наследството, на което имала законно право, и подала жалба до трибунала на аудитора на палатата. Сляпо преданият на папата аудитор отхвърлил нейната жалба. Достойният съдия веднага бил възнаграден с кардиналска шапка.

Но маркизата не паднала духом. Тя подала апелация в трибунала на римския съд, съставен от дванадесет съдии и аудитори, само трима от които били римляни, а останалите представлявали разни италиански градове и европейски страни. Този съдебен орган не бил окончателно корумпиран, понеже само петима негови членове зависели материално от папата, и общо взето бил доста безпристрастен.

Опасявайки се от неблагоприятно решение на трибунала, Пий VI предложил на Виктория Лерпи да й даде двеста хиляди екю, ако тя се откаже от претенциите си. Жената не се съгласила.

Тогава папата изложил пред маркизата нов проект, в който се отказвал от първото си предложение, но поемал задължението да омъжи Мариана за Ромуалд.

По такъв начин момичето щяло да стане собственичка на по-голямо състояние от онова, което Аманцио бил подарил на херцог де Брачи.

„Кажете на господаря си — отговорила маркизата на папския пратеник, — че аз търся справедливост и съм готова на всичко.“

Трибуналът на римския съд отменил решението на първия съдия и анулирал акта за дарението, мотивирайки се с това, че то е било съпроводено с изнудване на слабоумен човек.

Пий VI претърпял поражение. Той се престорил, че се подчинява на решението, но възложил на същия йезуит да накара малоумния Аманцио да подпише завещание, според което херцог де Брачи става законен наследник на цялото му имущество.

В деня, когато подписал завещанието, нещастният глупак започнал да се превива от колики, съпроводени с тръпки и повръщане. Картината била съвсем ясна: от страх, че Аманцио може да промени решението си, светият отец наредил да го отровят. Лекарите веднага определили причината на болестта, но могли да продължат живота му само с няколко часа.

Щом той издъхнал, папата свикал римския съд и предявил завещанието на покойника. Съдиите разгледали документа; намерили го съвсем редовен и вече се канели да издадат решение, че незаконният син и любимец на първосвещеника встъпва в правата си на наследник. Но в тоя миг внезапно се появила Мариана, съпровождана от майка си. Момичето разгърнало един пергамент и го предало на трибунала. Това било друго завещание, по-късно от онова, с което разполагал Пий VI.

В новото си завещание Аманцио се отказвал от първото, както и от акта за дарение, който бил принуден да подпише, и оставял цялото си имущество на дъщерята на маркиза Виктория Лерпи. Допълва, че е станал жертва на престъпника свещеник и на собствената си доверчивост.

Пий VI и Бонапарт

По времето, когато войските на революционна Франция разклащали троновете, Пий VI се надявал, че реакцията все пак ще възтържествува и той ще избегне отмъщението на французите[1]. Но какво било неговото разочарование, когато на италианската граница се появили републиканските полкове начело с генерал Бонапарт[2]!

Светият отец направил опит да събере войска и за целта пуснал книжни пари, чиято ценност не се гарантирала с нищо. Всичко това малко му помогнало и когато френската армия стигнала до Рим, той предложил на Бонапарт мир, съгласявайки се да плати контрибуция в размер на петнадесет милиона и да му даде шедьоврите на изкуството, които красели галериите на Ватикана. На базата на тия предложения бил сключен договор, но по този начин Пий се стремял само да спечели време. След като подписал споразумението, папата обнародвал була, където се казвало:

До всички възлюбени чеда на католическата църква, до братята во Христе! За благото на християнството ви приканваме да грабнете оръжието. За да изпълните волята ни без колебание, съобщаваме, че в името на върховната си власт ние даряваме индулгенции на онези, които застанат под нашето знаме, и вечно блаженство на онези, които убият поне един от нашите врагове!…

Когато видял колко странно спазва първосвещеникът условията на договора, Бонапарт го заплашил с нови военни действия. И все пак притиснатият до стената Пий VI още веднъж изнамерил начин да излъже френския генерал.

Давайки вид, че се покорява на волята на Бонапарт, той принудил манастирите, катедралите и конгрегациите да донесат във Ватикана всички ценни златни и сребърни предмети, чието използване не е наложително при извършването на католическите обреди. След това той конфискувал сребърните прибори на поданиците си, организирал обиски в частните домове, като отнемал бисерите и брилянтите, без да пренебрегва дори пръстените на жените. След като извършил тия напълно апостолски деяния и събрал исканата сума, той известил за това Бонапарт.

Директорията[3] веднага изпратила в Рим свои комисари да ратифицират споразуменията между папата и Наполеон. Републиката поискала да се впише в договора, че ще бъдат отменени булите, насочени — от началото на революцията — срещу френския народ, както и че ще се ликвидират инквизициите във всички католически страни и ще се прекрати варварското кастриране на децата в църковните хорове.

Без да има ни най-малко намерение да изпълни обещанията си, папата само си давал вид, че се подчинява, и протакал, надявайки се на помощта на австрийските войски.

В същото време по негова заповед духовенството използвало всички средства, за да разпали религиозния фанатизъм. Статуите на божията майка във всички манастири започнали да мърдат с ръце, да отварят очи, да движат крака. От разпятията потекла кръв. Черепите на свети Петър и свети Павел в Рим пеели псалми. Но най-смайващото от всичките безброй чудеса, които ставали по онова време, се случило в деня на един голям празник, в присъствието на папата, на кардиналите и на повече от осемдесет хиляди зрители. Мадоната слязла от мястото си, завъртяла три пъти глава и застенала тежко.

Никакви патетични речи не можели да направят това, което било постигнато с помощта на най-груби фокуси. По призива на свещениците навсякъде в църковната област се създавали легиони от доброволци.

Положението на французите, които живеели във вечния град, станало опасно. Веднъж в сградата, където били отседнали френските комисари, нахлула една банда, която ги заплашвала със смърт. Ако не била енергичната намеса на испанския посланик, бандитите, без съмнение, щели да изпълнят заплахите си. Но те не се укротили, а организирали в града истински лов на французи, крещейки: „Да живее Мария!“, „Да живее Пий VI!“ Между убийците имало доста духовни лица, които се наричат служители на бога-миротворец.

Но победите на Бонапарт над австрийците[4] принудили папата да прекрати погромите. Той дори изпратил на Бонапарт писмо, в което го уверявал, че няма нищо против републиката и че най-много от всички скърби по повод на кръвопролитията в Рим.

Бонапарт може би щял да вземе за чиста монета уверенията на светия отец, ако в ръцете му не било попаднало едно писмо на Пий VI до австрийския император. Папата го увещавал да изпрати час по-скоро войски, съобщавайки му в същото време, че ще се старае да „забавлява“ господа комисарите до пристигането на съюзниците; тогава той щял да смени тиарата с военна каска, да развее прочутата хоругва на император Константин и да тръгне начело на Христовите войни срещу враговете на католическата вяра.

Това послание насмалко не довело до окончателното падане на папството. За петнадесет дена френската армия завладяла половината от църковната област. За съжаление Бонапарт се ограничил с това, въпреки че Директорията му била наредила да превземе Рим. Може би тъкмо по онова време в главата му се е зараждал планът за покоряването на Европа, а това, естествено, не можело да се осъществи без съдействието на духовенството. Затова той предложил на Пий нов мирен договор. Папата се вкопчил в него като удавник за сламка. Той платил огромна сума и загубил няколко провинции, но все пак запазил непокътната цялата си власт, въпреки че бил само на косъм от окончателното й загубване.

[1] През периода на Великата френска революция Пий VI водел активна контрареволюционна политика: вдъхновявал духовенството за борба, опитвал се да скалъпи коалиция на европейските държави, като ги призовавал на военен поход срещу Франция. ↑

[2] Войските, на Наполеон заобиколили Алпите и нахлули в Северна Италия през април 1796 г. ↑

[3] Директория — френското правителство между 1795 и 1799 г., което се състояло от петима директори. Орган на диктатурата на контрареволюционната едра буржоазия. ↑

[4] През 1796–1797 г. Наполеон нанесъл редица поражения на австрийците в Италия, а след това нахлул в пределите на самата Австрия, която била принудена в 1797 г. да сключи мир при изгодни за Франция условия. ↑

Римската република

Пий VI бил вече на години, когато го съборила тежка болест. Само за няколко дена състоянието на първосвещеника толкова се влошило, че приближените му сериозно започнали да се замислят за издигане на кандидатурата на нов папа. Смъртта му се очаквала всеки ден и кардиналите добре разбирали, че ако тронът остане вакантен в такъв един несигурен момент, това ще заплаши съществуването на самия папски институт. Ценностите, които първосвещеникът бил събрал, за да заплати откупа на града, още се намирали във Ватикана. Понеже не се съмнявали в близката кончина на светия отец, синовете му стигнали до извода, че е по-добре да скрият милионите в своите сандъци, отколкото да ги дават на френската република. И мошениците си присвоили съкровищата. Но Пий неочаквано оздравял. Изчезването на парите вероятно го е разтревожило извънредно много, но когато се научил, че обирът е извършен от неговите синове, той веднага се успокоил.

Но как да се компенсира огромната сума? Пий VI прекалено дълго бил злоупотребявал с търпението на френското правителство и вече не можел да разчита на отстъпки или на това, че ще успее да го излъже още веднъж.

Откъде можели да се съберат средства в разорената страна? Пий разбрал, че след всички проведени от него данъчни операции е безсмислено да се покачват отново налозите.

Оставало му само едно — да се обърне към духовенството. В манастирите и катедралите, в разкошните дворци на кардиналите и епископите били натрупани несметни богатства. Сумата, от която се нуждаел първосвещеникът, представлявала само прашинка от огромното състояние, капка вода в безбрежния океан. Но никак не е лесно да получиш дори толкова от църковните лешояди. Те са свикнали да харчат парите си само за удоволствия. И все пак светият отец се обърнал към духовенството. Расоносците се разбунтували. Те започнали да крещят за тирания, проклинали папата в проповедите си, наричали го крадец, кръвосмесител и мъжеложец и подстрекавали народа да въстане.

Междувременно пристигнал Жозеф Бонапарт[1], който поискал да се изпълни договорът и да бъдат освободени италианците, арестувани за техните политически възгледи. Римляните подкрепили французите, защото виждали в тях свои спасители. Пеейки патриотични химни, ликуващата тълпа се насочила към резиденцията на представителите на републиката и ги приветствала с бурен ентусиазъм.

Когато видял тази манифестация, първосвещеникът разбрал, че няма сметка да се кара с духовниците. Мирът между служителите на църквата и техния достоен глава бил сключен.

След като уредил този въпрос, Пий заповядал да бъдат прекратени народните вълнения. Злобата на първосвещеника спрямо проклетите французи, които събудили у неговите поданици стремеж към свобода, била безгранична и той решил да се възползва от уличните безредици.

По улиците и площадите на Рим невъоръжените граждани викали: „Да живее свободата!“ Жестокият Пий изпратил срещу тях войници, които безмилостно разстрелвали жителите, без да щадят никого, дори жените и децата. След това папските еничари нахлули в сградата на френското посолство и поискали да им бъдат предадени италианците. Жозеф Бонапарт и неколцина офицери се опитали да им окажат съпротива, но какво могат да направят шепа хора срещу няколкостотин наемници?

Италианците, които възложили прекалено големи надежди на неприкосновеността на посолството, били унищожени безмилостно, същата участ постигнала и неколцина французи, включително и генерал Дюфо. Той бил убит при опит да защити италианците.

Подобни ексцесии се наблюдавали и в други градове на Папската област. Във Верона били избити хиляди граждани. Бандите на насилниците нахлували в болниците и избивали на място ранените и болни французи или ги хвърляли в реката. По такъв начин били унищожени четиристотин души.

От името на дипломатическото тяло испанският посланик изразил енергичен протест.

„Отчаян съм — смутено му отговорил първосвещеникът. — Моите хора са действали по своя инициатива. По време на сблъсъка, когато е загубил живота си храбрият генерал Дюфо, аз се молех в параклиса си за процъфтяването на Френската република.“

Възмутен от безсрамната лъжа, Жозеф Бонапарт поискал от папата да накаже незабавно виновниците, като го заплашил, че ще напусне Рим. След като не получил отговор, той отпътувал от града заедно с целия персонал на посолството.

Скоро след това френските войски начело с генерал Бертие[2] влезли триумфално в Рим. Този път светият отец напразно се обръщал към мадоните и светците, нищо не му помогнало; освен това италианците навсякъде започнали да се побратимяват с френските войници.

Пред вратите на града една депутация приветствала генерал Бертие като освободител и му съобщила, че в Рим е прогласена свободата. Бертие влязъл в града, съпровождан от бурните аплодисменти на римляните, тълпата викала: „Да живее републиката!“

Когато наближил Капитолий, генералът се спрял и произнесъл високо:

Катоне[3], Помпей[4], Цицероне[5] и Бруте[6], свободните французи ви приветстват на Капитолий, където вие толкова често сте защищавали правата на народите и сте прославяли Римската република. Чедата на галите дойдоха на прочутия хълм с палмова клонка, за да издигнат тук олтари на свободата. А вие, римляни, които си извоювахте вашите законни права, огледайте свещените паметници около себе си и си върнете някогашното величие на вашите бащи!

След възторжено приетата реч Бертие се завърнал в лагера си.

Изплашеният Пий VI се укрил във Ватиканския дворец. Той изпратил при генерал Бертие най-високопоставените си придворни за мирни преговори. Бертие отказал да приеме пратениците и наредил да им съобщят, че той не признава авторитета на папата и очаква делегатите на Римската република.

Римските граждани повярвали в подкрепата на Франция и сформирали демократично правителство. Те запечатали с червен восък музеите, обществените места и всички скъпоценни предмети, които украсявали църквите, за да ги спасят от алчния свети отец. Мнозина кардинали били екстернирани от Рим, а най-виновните — хвърлени в затвора.

Що се касае до самия първосвещеник и двамата му синове, народът проявил великодушие към тираните, не посегнал на живота им, а само конфискувал намерените у тях богатства.

С дъщерята на папата постъпили още по-снизходително: правителството й оставило по-голямата част от подаръците, които тя била получила от баща си. Тя била изпратена в Тиволи, където я утешавали безброй поклонници, заместващи й останалите в Рим възлюбени, единият от които бил едновременно неин брат и мъж, а другият — баща и велик глава на християнския свят.

[1] Жозеф Бонапарт — по-големият брат на Наполеон (1768–1844 г.), крал неаполитански (1806–1808 г.) и испански (1808–1813 г.). ↑

[2] Бертие, Луи Александър — участник във войната на американските колонии за независимост, през 1789 г. командвал националната гвардия във Версай, в 1796 г. станал началник-щаб на италианската армия. До падането на Наполеон непрекъснато бил началник на главния щаб. В 1804 г. получил чин маршал. ↑

[3] Катон, Марк Порций Млади (Утически) — Един от вождовете на републиканската партия (95–46 г. преди н.е.), който се борил против установяването на личната диктатура на Юлий Цезар. ↑

[4] Помпей, Гней (Велики) — виден римски пълководец и политически деец (106–48 г. преди н.е.), водил с Юлий Цезар борба за властта. По-късната традиция започнала да го представя като борец за републиката и мъченик, загинал в името на свободата. ↑

[5] Цицерон, Марк Тулий — бележит римски оратор, писател и политически деец (106–43 г. преди н.е.), който се борил против военната диктатура и защищавал идеалите на аристократичната република. ↑

[6] Брут, Марк Юний — един от вождовете на заговорниците, които участвали в убийството на Юлий Цезар. В края на XVIII в. бил смятан за борец за свободата, против тиранията. ↑

Любов и измяна

Когато новото правителство съобщило на Пий VI, че е лишен от светска власт, старецът изпаднал в пълно отчаяние.

Представителите на републиката мълчали, очаквайки да дойде на себе си първосвещеникът. Най-сетне светият отец като че ли се посъвзел и започнал да мърмори нещо несвързано. Изглежда ударът се оказал твърде силен за хилавия му организъм и Пий VI загубил разсъдъка си.

Но делегатите все пак смятали за свое задължение да изпълнят мисията си докрай. Те съобщили на папата, че той си остава върховен господар на църквата, че ще му бъде осигурена отговаряща на неговото положение издръжка и че правителството му дава сто и двадесет души охрана, макар неговата особа да не е заплашена от никаква опасност.

При тия думи Пий VI доста се поободрил и възкликнал със странна усмивка: „Значи аз още съм папа!“

При мисълта, че не всичко е рухнало и че той още има малка възможност да си възвърне неограничената власт, разсъдъкът на първосвещеника малко се прояснил.

Без да губи нито минута, той пристъпил към организиране на нов чудовищен заговор с цел да изтреби до крак всички французи и привърженици на Римската република.

За щастие, този план се разкрил и тогава светият отец бил качен на една карета и изпратен в манастира „Св. Августин“ в Сиена, а после във Флоренция, където той прекарал близо една година.

Но нито преклонната възраст, нито провалът на заговора не попречили на Пий VI да възобнови престъпните си действия. Той отново успял да предизвика безредици в Рим. Из града пак зашетали шайки от престъпници, водени от свещеници, и започнали да забиват „свещените“ си кинжали във всеки срещнат французин. Много републиканци-римляни били връзвани и хвърляни в Тибър. Не се знае докъде щели да стигнат светите бандити, ако не били заловени главните инициатори. Тогава бандитите се пръснали из околностите на Рим и образували отряд, наброяващ шест хиляди души. Още при първия сблъсък с французите отрядът бил разгромен и бандитите се разбягали.

Папата използвал влиянието си върху неаполитанския крал Фердинанд IV[1] и съпругата му и ги накарал да обявят война на французите. Рим, в който вече нямало войски, паднал под натиска на неаполитанците. Щастливият Пий мечтаел за победоносно завръщане в своята столица, когато френската армия започнала енергично настъпление и изтласкала кралските войски чак до Неапол.

Фердинанд IV бил детрониран. В Неапол била провъзгласена република, която просъществувала няколко седмици. Но изплашеното и невежо селско население на Калабрия, подстрекавано от емисарите на папата, застанало на страната на Фердинанд. Французите и неаполитанските патриоти били принудени да капитулират. Наистина те се предали едва след като Фердинанд твърдо обещал да им запази живота и имуществото. Но щом кралската армия влязла в града, един от главните агенти на светия отец, кардинал Руфо, наредил да бъдат арестувани всички граждани, заподозрени в симпатия към републиката.

Нещастните жертви на това нечувано предателство били изправени пред специален трибунал и осъдени на смърт — всички до един. Присъдите се изпълнявали спешно, всеки ден загивали стотици привърженици на републиката. В името на религията и за да спасят душите си, калабрийците опожарили и ограбили много неаполитански домове, при което не щадели нито жените, нито децата.

Пий VI решил, че враговете на папството са унищожени окончателно и безвъзвратно, и съобщил на всички католически епископи, че отново е облечен със светска власт пълния й размер и ще се завърне победоносно в Рим.

Той искал да сподели голямата си радост със своя любим син. Тъй като знаел, че баща му още притежава значителни богатства, любезният младеж пристигнал много на време, за да открадне това имущество и да изчезне тъкмо в момента, когато Директорията взела решение да прехвърли опърничавия старец във Франция.

Пий VI бил откаран във Валанс[2], където към него се отнасяли с голяма, макар и незаслужена почит. Нищо не можело да утеши папата, който се терзаел от мисълта за предателството на обожаемия си фаворит, и той изпаднал в дълбока меланхолия. Освен това дали своето отражение и дългите години на развратен, преситен живот; всичко предричало близък край. Скован от парализа, той умрял на 29 август 1799 година.

[1] Фердинанд IV — неаполитански крал (1751–1825 г.). В 1799 г. Наполеоновите войски го прогонили от Неапол, после бил върнат на трона, а след това (в 1806 г.) отново прогонен. В 1815 г. получил титлата крал на двете Сицилия под името Фердинанд I. ↑

[2] Валанс — град в Южна Франция (на река Рона). ↑

Бонапарт и Пий VII

След като извършил преврата на 18 брюмер[1], Бонапарт побързал да възстанови папската власт, тъй като бил заинтересован да получи подкрепата на църквата. Двадесет дена след преврата във Венеция се събрали тридесет и пет кардинали. В резултат на дебатите, които траяли три месеца и половина и имали твърде бурен характер, през март 1800 година папа станал Пий VII[2].

Почти веднага след избора между светия отец и първия консул избухнал конфликт във връзка с това, че, съобщавайки за избирането си на графа на Прованс, Пий VII го наградил с титлата крал на Франция. Тогава Бонапарт прехвърлил Алпите начело на армията си. Изплашеният до смърт Пий VII му изпратил смирено писмо, където формулирал редица условия на договора, който бил подписан окончателно на 15 юли 1801 година.

Този конкордат[3] предизвикал нова вълна на католическата реакция.

Ние нямаме намерение да описваме подробно всички конфликти между Пий VII и Бонапарт. Ще кажем само това, че в отговор на декрета на императора за присъединяването на папските земи към Франция разгневеният първосвещеник се опитал да стовари върху своя противник традиционните апостолски гръмотевици. Той избълвал една була, която отлъчвала Наполеон от църквата. Обаче тия заплахи вече не правели впечатление на никого. Но работата не се ограничила с това: Пий VII бил измъкнат насила от римския му дворец и интерниран в Савоя.

След поражението на французите в Русия Наполеон предложил на папата нов конкордат, който бил подписан тържествено на 13 януари 1813 година. По този повод били организирани грандиозни празненства и макар че анатемата още не била вдигната, Пий VII се разцелувал с Наполеон, за да покаже пред народа и сановниците нежното си приятелство с императора. Но щом приключило парадното представяне, разприте се възобновили.

Първосвещеникът не можел да си прости, че е направил отстъпки на Бонапарт, и обявил конкордата за недействителна.

Ето откъс от писмото, което той изпратил на Наполеон два месеца след подписването на договора:

Духът на мрака, сатаната, ми прошепна на ухото параграфите на този конкордат… Най-горчиво разкаяние и най-ужасни угризения на съвестта измъчват душата ми, която оттогава не знае нито покой, нито отдих. Отказвам се от обещанията си, както се е отказал Пасхалий II от своите обещания, дадени пред германския император Хенрих V, и заявявам, че не ще приема никакви условия, докато не бъдат утвърдени всички мои духовни и светски права…

Но Бонапарт не търпял възражения и утвърдил конкордата. Той би взел и по-енергични мерки срещу светия отец, ако си нямал по-сериозни грижи: императорът трябвало да се отбранява срещу неколцина монарси, които отново се обединили против него.

В края на краищата колосът паднал: пруските карети върнали Бурбоните във Франция и Людовик XVIII[4] станал законен крал. Тогава Пий VIÍ си отмъстил за всички обиди, нанесени му от сваления император. Той отмъщавал като истински папа — по най-зверски, най-предателски и най-страхлив начин.

Римляните, заподозрени в това, че не одобряват папския абсолютизъм, били изпратени в каторга, на галерите или осъдени на смърт. Свещениците раздавали на религиозните фанатици осветени кинжали и ги подстрекавали да колят с тях еретиците, подразбирайки под тази дума републиканците, либералите и дори евреите. Извергите стигали в зверската си ярост дотам, че молели папата за разрешение „да опитат печено еврейско месо“. И те, естествено, нямало да се спрат пред нищо, ако не била намесата на чуждите посланици.

Евреите наистина не били изядени, но за сметка на това светият отец конфискувал цялото им имущество: пари, ценности и недвижими имоти, а освен това ги притиснал с данъци.

След това Пий VII възстановил Исусовия орден[5]. Точно по това време Людовик позорно бягал от Бонапарт, който напуснал Елба и дебаркирал във Франция. Наполеон извършвал триумфалния си поход към Париж, където му оставало само да заеме освободения от страхливия Бурбон трон.

Щом се научил за това, изплашеният до смърт Пий VII побързал да напусне Рим и се укрил в Генуа. Той се завърнал в столицата едва тогава, когато англичаните окончателно разгромили императора. След като се прибрал в Рим, папата не пропуснал да поздрави горещо Людовик XVIII и го помолил да разреши на йезуитите да се завърнат във Франция. Разрешението било получено и синовете на Лойола отново открили там многобройни колежи.

Първосвещеникът си издействал освен това да му бъдат върнати френските провинции, които Наполеон му бил отнел, както и много произведения на изкуството, отнесени от Римския музей. Той накарал Людовик да подпише нов конкордат, като взел за образец споразумението между Лъв X и Франциск I.

Зарадван от послушанието на първия син на църквата, Пий VII решил да възроди в Европа зловещата реакция. Той проклел либералите от всички страни и подложил на преследвания независимите писатели.

В 1823 година папата неочаквано се препънал в стаята си и си строшил бедрото. Ако това нещастие се беше случило на някой либерал, католиците не биха пропуснали случая да обяснят произшествието като божие наказание.

Пий VII се отказал от чудодейните средства, които духовниците толкова усърдно препоръчват на простодушното си паство, и поканил най-изкусните лекари. Но в този случай науката била също толкова безсилна, както и чудотворните реликви, и наместникът на Исус Христос починал през осемдесет и първата година от живота си. Възрастта му била почтена, което не можем да кажем за самия папа.

[1] Превратът, извършен от Наполеон на 9 ноември 1799 г., който довел до установяването на военна диктатура. Директорията била разтурена и цялата власт преминала в ръцете на трима консули начело с Бонапарт. ↑

[2] Пий VII — папа (1800–1823 г.). ↑

[3] Конкордат — договор на някое правителство с католическата църква. Според конкордата от 1801 г., сключен между Наполеон и Пий VII, католицизмът бил признат за държавна религия във Франция (останал в сила до 1905 г.). Папата на свой ред признал съществуването на некатолическите църкви и правото на правителството да назначава епископите. ↑

[4] Людовик XVIII — френски крал (1814–1824 г.). ↑

[5] През август 1814 година йезуитите станали опора на Свещения съюз в неговата борба срещу революционните движения. ↑

Когато дяволът остарее

Кардинал Анибале дела Дженга бил на шестдесет и три години, когато станал приемник на Пий VII. Той приличал на човек, на когото малко му остава да живее. Изглежда годините, прекарани в служба на Венера, както и на Марс, състаряват двойно. Но така или иначе той заемал апостолския трон в продължение на пет години, като измамил по този начин светлите надежди на кардиналите.

Той се отдал на духовната кариера много отрано и бързо се издигнал до върховете, което до голяма степен било улеснено от любовните му интриги с фаворитките на влиятелните прелати и особено с дъщерите на Пий VI.

По времето на Пий VII той бил акредитиран във Франция като нунций отначало към двора на Наполеон, а след това на Людовик XVIII. Когато се завърнал отново в Италия, той усърдно започнал да възражда варварските обичаи: например възстановил практиката на изтънчени изтезания.

Такъв бил човекът, който в 1823 година станал папа под името Лъв XII[1].

Скоро след избирането си той се разболял тежко — за голяма радост на кардиналите, които ламтели за мястото му. Но надеждите им не се оправдали: папата оздравял.

За да ознаменува оздравяването си, папата декретирал всеобщо опрощаване на греховете и обнародвал енциклика, насочена срещу либералните идеи.

Наивният старец приличал на охлюв, който иска да спре локомотив! Светият отец не се ограничил с философите — той яростно се нахвърлил и срещу библейските дружества, организирани за пропаганда на Библията и за борба с нейното вулгаризиране.

Стремейки се да върне на църквата някогашната й власт, Лъв XII се убедил, че има нужда от верни съюзници. Съвсем естествено е, че той се ориентирал към йезуитите, че започнал да ги обсипва с привилегии, да им подарява манастири, земи и колежи, че им предоставил монополно право по въпросите на просветата.

Обхванат от административен бяс, той издал редица декрети, засягащи облеклото, украсата на сградите, каретите, баловете и спектаклите. Този старец, който на младини далеч не се отличавал с целомъдрие, се опълчил срещу всички видове светски развлечения, станали с възрастта недостъпни за него.

Рим бил неузнаваем: религиозни процесии и тържества, камбанен звън и литургични песнопения — от това се състоял сега животът на града. На дамите било забранено да се обличат елегантно, да носят леки платове и прилепнали по тялото рокли. За да удуши злото още в люлката му, светият отец забранил на шивачките под страх от отлъчване от църквата да шият деколтирани тоалети.

В същото време папата проявявал твърде странна снизходителност към крадците и убийците. Папата бил толкова нахален, че за да попълни апостолската хазна, възстановил специалния ценоразпис, по който богатите негодници можели да вършат безнаказано най-долни престъпления.

Когато някои кардинали му подхвърлили, че циничното узаконяване на престъпленията дава оръжие в ръцете на враговете на папството, Лъв XII отговорил: „Не се бойте, ще направим така, че на писателите да им дойде умът в главата. Днес аз ще събера с помощта на религията пари, за да изградя утре религия върху парите.“

Йезуитите усилено подкрепяли католическата реакция. Донякъде ограничени от конституционните закони във Франция, те процъфтявали в Испания, където след завръщането на Фердинанд VII[2] била възстановена инквизицията. Броят на нейните жертви растял непрекъснато. В началото на 1826 година йезуитите изгорили на клада един нещастен евреин, придавайки на екзекуцията същата помпозност, както по времето на Торквемада. Лъв XII подарил индулгенция на всички, които участвали или дори само присъствали на това зверство. Издадената по този повод була съдържала съвсем невероятна декларация: „Присъствието на католиците на едно аутодафе[3] се изравнява с присъствието им на сто литургии в сто църкви.“

Във Франция, където нямали възможност да прибегнат към терор, йезуитите съсредоточили цялото си внимание върху народното образование. Те дори направили опит да го концентрират изцяло в ръцете си, но срещнали съпротивата на камарата на депутатите. Било взето решение, според което всички колежи на благочестивите отци се подчиняват на университетския правилник. Никой не можел да бъде допуснат до преподавателска дейност в учебните заведения, преди да уведоми своя началник, че не е свързан с която и да било религиозна конгрегация.

За да утеши синовете на Лойола, Лъв XII се обърнал към крал Карл X[4] с жесток упрек за неговата слабост и настоял да бъдат взети правителствени мерки за защита на църквата. Това било в пълно съответствие със стремежите и бляновете на лицемерния монарх. Но светият отец не могъл да види как се осъществяват нарежданията му: след кратко боледуване той починал на 10 февруари 1829 година.

[1] Лъв XII — папа (1823–1829 г.). ↑

[2] Фердинанд VII — испански крал. Възкачил се на престола в 1808 г., още същата година бил свален от Наполеон. В 1814 г. се завърнал на трона и управлявал до 1833 г. ↑

[3] Аутодафе — португ., „акт на вярата“. Публично изгаряне на клада по присъда на инквизицията. ↑

[4] Карл X — френски крал (1824–1830 г.). ↑

Връщане към средновековието

Пий VIII[1] продължил политиката на своя предшественик: той изпратил до всички епископи окръжно, в което поощрявал всяка борба срещу републиканските и особено срещу враждебно настроените спрямо църквата писатели. „Почитаеми братя — писал първосвещеникът, — трябва да се откриват опасните софисти, да се изправят пред трибуналите и да се предават в ръцете на инквизиторите, за да могат по време на изтезанията да си спомнят за истинската вяра.“

Пий VIII със задоволство наблюдавал преследванията, на които били подложени либералите в Италия, Португалия и Испания. Германия — напротив — не се вслушала в неговите искания: германските князе и монарси открито заявили, че духовната власт изцяло се подчинява на светската. И светият отец не посмял да настройва германското население срещу неговите управници.

Във Франция Карл X, който се намирал под влиянието на тайния съвет, се стремял да подражава във всяко едно отношение на Фердинанд VII Испански, възобновителя на старинните укази срещу богохулството и светотатството. И макар че властта на френския крал била ограничена, той издал заедно с гнусните си съветници известните юлски ордонанси[2] от 1830 година.

Избухнала революция, но както е известно, извоюваната свобода дала облаги единствено на буржоазията. Луи Филип[3], когото тя качила на трона, побързал да декларира пред папата своето покорство и уважение. Пий VIII признал „краля на барикадите“ само след дълги молби. Най-сетне той се съгласил със свито сърце, но скоро заспал вечен сън и бил сменен от Григорий XVI[4].

Още когато бил кардинал, новият папа омъжил за един бръснар любовницата си, която му родила седем деца. За да възнагради берберина и да си запази правото на сношения със своята възлюбена, той предложил на мъжа й длъжност в двореца с кардиналска заплата.

Преди избирането си Григорий XVI, който бил голям любител на плътските радости, привидно се посветил само на бога. Но щом се възкачил на престола, той възродил обикновения си начин на живот. Наистина поради преклонната му възраст гастрономическите удоволствия започнали да заемат в неговия живот повече място от любовните наслади. Той се тъпчел с храна до такава степен, че често пъти се налагало да го изнасят на ръце от залата за пиршества.

Духът на неверието и безбожието с всеки изминат ден все повече се разпространявал из Италия. Тогава Григорий възложил на йезуитите да организират мирен кръстоносен поход в името на католицизма. Синовете на Лойола шетали по селата, побивали кръстове, изнасяли проповеди — с една дума, стараели се да вдигнат градуса на религиозното чувство. Нахалството им стигнало дотам, че те отново накарали мадоните и светиите да вършат чудеса. Скоро в папските земи не останала селска църква без механизирано чудо. В един параклис, божията майка проливала сълзи, в друг — от тялото на Христос шуртяла алена кръв, в трети вдигал ръце и си мърдал главата някой апостол. Когато била изчерпана галерията на славните обитатели на небесното царство, когато те изпълнили целия си репертоар, йезуитите се заели да одушевяват животни.

Публиката получила възможността да види светия дух под формата на гълъб, да чуе как петелът на свети Петър кукурига толкова натурално, че можел да бъде взет за селски; демонстрирани били и витлеемската магарица и други животни, които ревели, блеели, ръмжали и лаели всяко посвоему.

Отначало всичко вървяло отлично. Йезуитите успешно водели религиозната си пропаганда — фабрикували чудодейни предмети и ги продавали скъпо и прескъпо на свещениците, а те на свой ред също не били на загуба, защото извличали от цялата тази механизирана бутафория огромни приходи. По-скоро конкуренцията нанесла смъртоносен удар на този клон от промишлеността, който процъфтявал благодарение на простотията и суеверието, от една страна, и на мошеничеството, от друга.

Ето какво станало.

Всяка енория си имала свое чудо, получено от братството на Исус. А на вярващите им се искало да зърнат мадоната, светците и животните, които принадлежали на съседните черкви. Свещениците, естествено, били против това, защото не желаели даровете на енориашите им да попаднат в ръцете на конкурентите. Всеки служител на църквата се стараел да дискредитира чудесата на своя съперник и пламнала същинска война. Енориашите, разбира се, започвали да защищават своите пастири и скоро във всяко село от Папската област възниквали същински отряди от фанатици. Тяхното религиозно умопомрачение не можело да не доведе до кървави сблъсъци.

Когато религиозните процесии се срещали на границата между своите енории, свещениците повеждали гръмогласни препирни. Всеки хвалел своите чудотворци, преувеличавайки вълшебните им способности и оскърбявайки противниците си с груби ругатни. Пламвала кавга. Свещеници, клисари, псалтове, деца от хора, послушници и вярващи се нахвърляли настървено едни срещу други и се биели, докато не победи една от страните. В тези сражения кръстовете, свещниците и кадилниците често пъти се превръщали в смъртоносно оръжие.

За свое голямо съжаление папата бил принуден да забрави демонстрирането на чудодейни идоли.

Йезуитите били крайно ядосани от ликвидирането на този толкова доходен занаят. За да сложат край на проявите на либерализма в Италия, те решили да прибегнат до най-жестоки мерки. Била свикана конференция, където великият магистър на Исусовия орден произнесъл реч, в която обявявал истинска война на съвременното общество.

„Нашият век се отличава с една наистина твърде странна деликатност! — възкликнал той. — Да не са си въобразили хората, че пепелта на кладите е изстинала окончателно и че в нея няма да се намери поне едно въгленче, от което да пламне факлата? Безумци! За да ни оскърбят, те ни наричат йезуити. Знайте, че йезуитите готвят за вас нови екзекуции и изтезания… Ще дойде ден и ние пак ще станем повелители на народите!“

Италианците не се нуждаели от нови доказателства за реакционната политика на папата, който се стремял да върне историята назад и да възкреси времената на средновековното варварство.

За да съборят папството — този омразен общ враг и първопричина за всички бедствия, се обединили всички класи на обществото: буржоазията, работниците и дори аристокрацията. В много градове избухнали въстания и ако не била намесата на Франция и Австрия, папството щяло да бъде ликвидирано.

Битката била продължителна и ожесточена. Духовенството организирало милиция, съставена от тъпи фанатици и бандити без чест и съвест. При встъпването в отрядите на милицията се произнасяла следната клетва:

Заклевам се да не щадя никого от привържениците на отвратителната партия на либералите, да не проявявам съчувствие към плача на техните жени и деца, нито към стоновете на старците и да проливам кръвта им до последна капка, независимо от техния пол, възраст и обществено положение.

Хората, които били способни да положат такава клетва, не се спирали и пред най-дивите зверства. Те приличали повече на палачи и шпиони, отколкото на войни, но въпреки това оказали огромна помощ на Григорий XVI, когато той потушил движението и пристъпил към неописуемо жестоки репресии. Наистина спокойствието било твърде нестабилно и се крепяло само на страха. Най-сетне смъртта освободила Италия от тиранина, който я тормозел цели петнадесет години. Той умрял на 1 юни 1846 година след едномесечни мъки.

Няколко дена преди смъртта на първосвещеника симпатичният берберин забягнал от Рим заедно със съпругата си. Тази достойна двойка чудесно знаела какви чувства изпитва към нея народът и предвидливо се постарала да не допусне проявяването им. Освен ценностите, с които Григорий възнаграждавал любовницата си, съпрузите натоварили в специални фургони скъпите уникални мебели, украсяващи тяхното жилище. Свободни и щастливи, те се насочили към незнайни брегове, за да вкусят сладостта на почивката, която добросъвестно са били отработили, докато се намирали на служба при наместника на Христос.

[1] Пий VIII — папа (1829–1830 г.). ↑

[2] Ордонанс — указ на френския крал. На 25 юли 3830 г. Карл X подписал четири ордонанса, които премахвали свободата на печата, възстановявали суровата цензура, въвеждали нов реакционен избирателен закон и разпускали парламента. Това послужило като повод за парижкото въстание от 27 юли, с което започнала Юлската революция. ↑

[3] Луи Филип Орлеански — френски крал (1830–1848 г.). ↑

[4] Григорий XVI — папа (1831–1846 г.). ↑

Последният папа — неограничен монарх

Наближаваме края. Ако бихме поискали да разкажем всички гнусотии, приписвани на Пий IX[1], не би ни стигнал и един дебел том. Затова оставяме настрана фактите, които могат да бъдат сметнати за недостоверни, и се ограничаваме само с онези, чиято безспорност не буди съмнения.

Пий се възкачил на престола на 16 юни 1846 година. Церемонията на коронясването се отличавала с особен разкош. След като първосвещеникът отслужил литургия, кастратите от Сикстинската капела запели химни, а вторият кардинал-дякон се приближил към Пий IX и след трикратно падане на колене свалил от главата му митрата. После със същите церемонии той увенчал главата на папата с подарената от Наполеон I и цялата сияеща от скъпоценни камъни тиара, която струвала половин милион франка.

Тази емблема на християнското смирение е изработена от бяло кадифе, а трите корони, които я обгръщат, се състоят от брилянти, изумруди, сапфири и бисери. Тиарата завършва отгоре с едър изумруд, върху който е монтиран изключително скъп брилянтен кръст. Наистина това украшение никак не наподобява трънения венец на основателя на християнството!

Вечерта римските дворци блестели от огньовете на илюминацията, а катедралата „Св. Петър“ била осветена с двадесет хиляди светилници.

Народът ликувал, понеже вярвал, че Пий IX не е чужд на либералните идеи. Разочарованието настъпило много скоро. Пий IX бил роден на 13 май 1790 година в Папската област. Младостта му преминала твърде бурно. Той бил член на една масонска ложа[2] и изповядвал най-прогресивни възгледи. Нищо не предвещавало, че един ден този човек ще стане оръдие в ръцете на йезуитите, най-непримиримите врагове на свободата.

Пий IX бил прочут и с галантните си похождения, той имал постоянен успех сред дамите. Дори след като сменил мундира на папската гвардия със сутаната, той не се отказал от светските развлечения.

В 1832 година Григорий XIV го назначил за епископ, а в 1840 година — за кардинал. Светските успехи никак не пречели на духовната му кариера.

Безгрижният и не дотам умен Пий IX винаги лесно се поддавал на влияние. Той станал послушна марионетка, дърпана за конците — в интерес на йезуитите и в негов собствен интерес — от кардинал Антонели, който бил наречен „червеният папа“. Той напълно засенчвал „белия папа“, Пий I. Впрочем отначало Пий IX се преструвал едва ли не на либерал. Това се обяснявало с обстоятелството, че според йезуитите било опасно да се продължава открито реакционната политика на Григорий XIV.

Но след издаването на няколко второстепенни указа синовете на Лойола решили, че това е предостатъчно за завоюване на доверието на народите, смъкнали маската си и тръгнали по утъпкания път на клерикалния деспотизъм. Това предизвикало глухо недоволство, отново се образували тайни дружества, където влезли смели италиански патриоти, мечтаещи да отхвърлят двойното иго — на Австрия и на папата.

Ние не ще разказваме подробности за героичната борба на потиснатия народ против неговите тирани. Без съмнение, тя щяла да завърши с възтържествуване на справедливостта, ако в 1849 година френските реакционери не били подкрепили папата, като изпратили в Рим цял армейски корпус. На 24 април авангардът на дивизията, командвана от генерал Удино, наближил Чивита Векиа.

Няколко месеца преди това Пий IX тайно бил напуснал Рим, за да не проведе реформите, които се искали от него. Той избягал от града с цивилни дрехи и бомбе, съпровождан от един агент на австрийския двор, чиято жена била любовница на папата. Заедно с него тръгнал и майордомът, който отнасял от Рим печата, требника, свещените пантофи и едно сандъче със златни медали, върху които бил щампован ликът на папата. Пътниците не забравили да вземат със себе си и злато.

Тримата бегълци се измъкнали от вечния град без никакви премеждия. На пътя за Чивита Векиа, на едно уречено място трябвало да ги чака друга карета. Но когато те пристигнали там, нея още я нямало. Точно по това време минал отряд карабинери и Пий IX решил, че всичко е загубено. Той се обърнал с гръб към отряда и започнал да мърмори думите на молитвата, призовавайки на помощ милосърдната божия майка, към която изглежда по онова време още е изпитвал трепетно уважение (неслучайно след няколко години той провъзгласил нова догма за непорочното зачатие!). Молитвата била чута и очакваната с такова нетърпение карета най-сетне пристигнала.

Графинята, която слязла от нея, подвикнала на възлюбения си: „Господин докторе, качвайте се по-бързо!“ Изплашеният до смърт папа не чакал повторна покана. Той се наврял в дъното на каретата до дамата си, а мъжът й и майордомът се настанили на предната седалка. Графинята наредила на кочияша да шибне конете и бегълците потеглили.

След бягството на папата в Рим била провъзгласена република, която издала следния декрет:

Папата се лишава фактически и юридически от светската си власт над римската държава.

На римския първосвещеник ще бъде гарантирана възможността да осъществява духовна власт.

Демокрация — тази форма на управление ще приеме римската държава, която ще носи славното име Римска република.

Такова било политическото положение, когато французите дебаркирали в Чивита Векиа, за да възстановят папското господство…

Когато се научило за десанта на френските войски, римското учредително събрание заявило, че продължава своята дейност, и взело решение да окаже най-енергична съпротива на интервентите. Тогава именно на сцената излязъл героят Гарибалди — славният борец за свобода и справедливост.

Но въпреки мъжествената борба, която траяла повече от един месец, Рим паднал под натиска на французите[3]…

Генерал Удино наредил да се връчи на папата ключът на градската порта.

Злодеянието било извършено: френското правителство отново предоставило римските земи на омразните расоносци.

Пий IX ознаменувал началото на втория етап от своето управление с декрет, който съдържал следните параграфи:

Закриват се всички дружества, разпускат се всички политически обединения. Забранява се събирането на повече от пет души, особено вечер.

Ако някой се покаже без уважителни причини на улицата след единадесет часа вечерта, ще бъде арестуван и осъден на петдневен тъмничен затвор, а при повторение — на едномесечен.

Свободата на печата се отменя. Всичко, което подлежи на издаване, трябва да бъде одобрено от духовната власт или от полицията, в зависимост от съдържанието на произведението. В случай на неподчинение отпечатаното се конфискува, а издателят и авторът трябва да платят глоба в размер на 25 екю първия път, 50 екю — втория, и 100 екю — третия. В последния случай печатницата ще бъде затваряна, а издателят ще загубва правото да се занимава със своята професия.

Отпечатаните книги, били те чуждестранни или местни, не могат да бъдат разпространявани без разрешение на църковните власти или полицията. Те могат да се продават само в магазините, ако за това съществува писмено разрешение. Продажбата по улиците се забранява. Същите наредби са в сила за гравюрите и литографиите.

Този красноречив декрет дава съвсем слаба представа за начина, по който папското правителство потискало римляните. Затова пък за свещениците и полицаите настъпили наистина блажени времена.

Незавидна била съдбата на оня гражданин, който по донос, за една непредпазливо казана дума или чисто и просто защото не бил симпатичен на някой клерикал, влезел в списъка на хората с либерални възгледи. Нещастникът бивал откъсван от семейството си, хвърлян в затвора и подлаган на най-безчовечен режим. Често пъти „справедливостта“ на светия отец била още по-оперативна: агентите залавяли нощем посочените лица, пробождали ги с кинжали и хвърляли техните трупове в Тибър…

В провинциите, които се намирали под австрийско иго, католическата реакция свирепствала още по-силно отколкото в Рим и светият отец одобрявал зверските репресии.

Що се отнася до убийците и разбойниците, те бивали арестувани само когато ги залавяли на местопрестъплението. Но и в тези редки случаи към тях проявявали изключителна мекота и снизходителност. А ако престъпникът принадлежи към духовенството, неговата съдба не будела никакви тревоги.

Например един херцог, който убил слугата си, задето той не проявявал нужното уважение към него, бил осъден от папата на едномесечно затваряне в манастир, докато убиецът на един свещеник бил насечен на парчета. Кардинал Антонели заповядал да обезглавят един нещастен луд, който му се заканил с… вилица!

Осъдените на смърт чакали изпълнението на присъдите си по няколко години. Политическите затворници се подлагали на безчовечни изтезания. В практиката на затворите отново били въведени мъченията от времето на инквизицията.

Нещастниците били карани да коленичат пред един голям камък, върху който лягали по очи. След това ги връзвали за пода: от едната страна на камъка — за ръцете, а от другата — за краката. В това положение ги шибали с бичове от волски жили.

Употребявали се и железни клещи, с помощта на които се издърпвал и стискал езикът. Възпаленият език толкова се подувал, че после дълго време не можел да се прибере в устата.

Тези злодеяния напомнят за мрачните дни на Средновековието. А всъщност това е било вършено в средата на XIX век?

И все пак италианските патриоти не губели мъжеството си. Мацини[4] организирал извън страната Национален комитет и започнал да подготвя въстание. Няколкото неуспешни опита предизвикали засилване на репресиите. И ето че отново се появил Гарибалди. След като освободил двете Сицилии, той извършил знаменития милански поход и подарил на Виктор-Емануил[5], който му се отплатил със същинска царска неблагодарност. Но Гарибалди не се развълнувал от това. Той бил ликвидирал тиранията на Бурбоните, неговата победа разклатила и папския трон.

Героичният опит, предприет от Гарибалди през 1867 година, щял да се увенчае с успех, ако не били френските окупатори. Намиращият се под наблюдението на италианския флот на остров Капрера Гарибалди надхитрил своите пазачи. Той се преоблякъл като моряк, промъкнал се между закотвените в пристанището кораби и стигнал до границите на римските земи, където неговите легионери вече се събирали на малки групички.

Гарибалди се насочил към Монте Ротондо, един град на пътя за Рим, в който първосвещеникът издържал със свои пари цял френски легион. След ожесточена битка Гарибалди принудил гарнизона да капитулира и завзел града. Оттук Гарибалди се запътил към Тиволи и в боя при Ментана вече нанасял поражение на папските войски, но папата бил спасен от френските войници. Защитниците на свободата геройски отблъсквали атаките на противника, обаче силите били толкова неравни, че развръзката на сражението не будела съмнения.

Поражението на гарибалдийците окончателно успокоило Пий IX. Тъпият първосвещеник решил, че отсега нататък няма от какво да го е страх. Той не подозирал, че Наполеон III[6] много скоро ще изтегли своя експедиционен корпус, а след това и властта му ще рухне като вехта колиба, лишена от подпорите си.

Пий IX си въобразил, че е заздравил своята власт с утвърждаването на две догми — за непорочното зачатие и за непогрешимостта на папите[7]. А в действителност тия догми още повече подкопали престижа на папата в очите на искрените католици. Неговата енциклика и „Силабус“[8] означавали открита война срещу всички прогресивни идеи и довели до диаметрално противоположен резултат, защото показвали колко низко е паднала католическата църква.

Впрочем светият отец си спял спокойно, а свещениците, от който гъмжал Рим, водели весел, безгрижен живот и никак не се тревожели за утрешния ден.

Проституцията станала най-процъфтяващият занаят в светия град. Папската полиция проявявала суровост само в особено скандални случаи. Би ли могла тя да лиши от плътска утеха петте или шестте хиляди служители на господа бога, които наводнявали Папската област.

Но хоризонтът все пак се заоблачавал. Френският император чувствал, че тронът му се клати, и обявил война на Прусия, разчитайки, че една победоносна кампания ще заздрави неговата власт.

За решаващите боеве Наполеон III имал нужда от всичките си войници и той изтеглил войските, които се намирали в Рим. Но щом първите победи на прусаците показали на италианците, че няма защо да се страхуват от Франция, войските на Виктор-Емануил, които били съсредоточени на границата с Папската област, се устремили към Рим.

Пий IX ознаменувал края на своето управление с едно ново престъпление. Макар и да било очевидно, че всяка съпротива е безсмислена и не ще има за резултат нищо друго освен едно грандиозно и напразно кръвопролитие, той решил да се отбранява докрай.

Неговата армия се състояла предимно от чужди наемници, италианците в нея били съвсем малко. Тъй като му било известно за враждебното отношение на населението, той изкарал оръдия на всички улици, кръстопътища и площади, за да не допусне народно въстание.

Сражението станало на 20 септември 1870 година. След четиричасова канонада една от градските стени рухнала и генерал Кадрона влязъл в града с дивизията си.

Почти по същото време били превзети две от градските порти. От този момент съпротивата била прекратена.

Папските войници захвърлили оръжието си, а по улиците народът се побратимявал с победителите.

Така завършила светската власт на папите[9]. Днес папството вече не разполага нито с едновремешното си влияние, нито с някогашния си авторитет. Като последната отломка на потънал кораб то скоро съвсем ще потъне. И тогава човечеството окончателно ще се освободи от вековните вериги на папския деспотизъм.

[1] Пий IX — папа (1846–1878 г.). ↑

[2] Масони (буквално — свободни зидари) — представители на философско-религиозно течение в буржоазно-аристократичните среди, което възникнало в Англия в началото на XVIII в. Техните тайни дружества имали широка мрежа от секции (ложи) във всички европейски страни. Приканвали към нравствено усъвършенстване, към обединяване на базата на братската любов и равенство. Водели борба против материализма и атеизма, но от друга страна критикували и някои църковни схващания, заради което били анатемосани. ↑

[3] Римското правителство водела нерешителна политика и се страхувало да повери на Гарибалди Върховното командване. Неговата помощ била потърсена твърде късно и през юли 1849 г. Рим паднал. ↑

[4] Мацини, Джузепе — 1805–1872 г. — ръководител на националноосвободителната война в Италия, основател на тайното дружество „Млада Италия“ (1831 г.), което подготвило редица въоръжени въстания срещу чуждите потисници; активен участник в революцията от 1848–1849 г., глава на правителството на Римската република (1849 г.). ↑

[5] През май — август 1860 г. отрядите на Гарибалди дебаркирали в Сицилия, разгромили в няколко битки войските на неаполитанския крал, освободили по-голямата част от Италия и Южна Италия била обединена със Сардинското кралство (в северната част на страната). Гарибалди доброволно се отказал от диктаторските си пълномощия и предал властта на сардинския крал Виктор-Емануил (през ноември 1860 г.), който бил провъзгласен за крал на Италия (1861–1878 г.). ↑

[6] Наполеон III — френски император (1852–1870 г.). ↑

[7] Първата (от 1854 г.) утвърждавала непорочността на зачатието на богородица, а втората — върховната власт на римската църква над всички останали и пълната независимост и непогрешимост на папата (била приета на I Византийски (XX вселенски събор) на 18 юли 1870 г.). ↑

[8] „Силабус“ — приложение към енцикликата от 1864 г. Съдържал списък на 80-те „главни заблуди на нашето време“ и подлагал на проклятие най-важните научни, политически и обществени течения: атеизма, социализма и комунизма (които са наречени чума), „заблудите относно църквата и нейните права“ — отричането на върховния авторитет на папите в религиозните и светските работи, исканията за свобода на печата, словото и съвестта. „Анатемосва се всеки — пишело в «Силабус», — който каже: римският папа може и трябва да върви в крак и да се съобразява с прогреса, либерализма и най-новите форми на държавно устройство.“. ↑

[9] В 1871 г. Рим станал столица на Италия, а територията на папската държава влязла в състава на Италианското кралство. Пий IX проклел всички, които го лишили от светската власт, и се оттеглил във Ватиканския дворец, като се провъзгласил за „затворник“. Според договора с Мусолини от 1929 г. бил образуван градът-държава Ватикан на територията на Рим (440 хил. дка, 1000 поданика), а папата бил провъзгласен за негов неограничен монарх. ↑

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.